Название: Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю (збірник)
Автор: Еріх Марія Ремарк
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Зарубежная классика
isbn: 978-966-14-9578-3, 978-966-14-9125-9, 978-3-462-02687-0, 978-966-14-9575-2, 978-966-14-9579-0, 978-966-14-9577-6
isbn:
– Що ви тут робите? – запитав один з есесівців. Це був уже літній обершарфюрер. – Документи!
– Я допомагав розкопувати. Он там. Тут жили мої батьки. Мені треба…
– Солдатську книжку! – звелів обершарфюрер суворіше.
Гребер розгублено дивився на патрулів. Не було рації сперечатися з приводу того, чи мають право есесівці перевіряти документи в солдатів. Їх було двоє, і обоє озброєні. Він поліз у кишеню, шукаючи відпускну. Старший дістав кишеньковий ліхтарик і почав читати. Якусь хвилю аркуш паперу був так яскраво освітлений, що здавалося, ніби світиться зсередини. Гребер відчував, як у нього тремтить кожен м’яз. Нарешті ліхтарик погас, і обершарфюрер повернув папір назад.
– Ви живете на Гакенштрасе, вісімнадцять?
– Так, – згораючи від нетерпіння, відповів Гребер. – Он там. Ми якраз розгрібаємо руїни. Я шукаю своїх батьків.
– Де?
– Он там. Де розкопуємо. Ви що, не бачите?
– Це не вісімнадцятий номер, – пояснив обершарфюрер.
– Що?
– Це не вісімнадцятий. Це двадцять другий. Вісімнадцятий ось тут.
Він показав на руїни, з яких стирчали металеві балки.
– Ви це напевне знаєте? – затинаючись спитав Гребер.
– Звичайно. Тепер тут важко розібратися. Але вісімнадцятий тут, це я знаю напевне.
Гребер подивився на руїни. Вони не курилися.
– Цю частину вулиці розбомбило не вчора, – сказав обершарфюрер. – По-моєму, це трапилося минулого тижня.
– А ви не знаєте… – Гребер затнувся, потім повів далі: – Ви не знаєте, чи врятували людей?
– Цього я не знаю. Але завжди кого-небудь рятують. А може, ваших батьків зовсім не було вдома. Коли починається тривога, більшість людей ідуть у велике бомбосховище.
– Де я можу що-небудь узнати? У кого запитати, де вони тепер?
– Уночі нічого не взнаєте. Ратуша розбита, там усе догори дном. Запитаєте завтра вранці в окружному управлінні. Що тут у вас з оцим чоловіком?
– Нічого. Скажіть, а ви вірите, що під руїнами ще можуть бути люди?
– Люди є скрізь. Мертві. Але щоб усіх їх повідкопувати, треба мати в сотні разів більше робітників, аніж ми маємо. Ці триклятущі свині бомблять усе місто, без розбору. – Обершарфюрер зібрався йти.
– Тут заборонена зона? – спитав Гребер.
– Чому раптом?
– Так твердить черговий протиповітряної оборони.
– Черговий з’їхав з глузду. Його вже звільнено. Лишайтеся тут, скільки вам забажається. Переспати ви, мабуть, зможете в приміщенні Червоного Хреста. Там, де був вокзал. Якщо пощастить, звичайно.
Гребер пошукав вхід. В одному місці уламки й сміття було прибрано, але отвору, який вів би в підвал, він не знаходив. Він переліз через руїни. Серед них стирчав шматок сходового маршу з поручнями. Але сходи вели в страшну порожнечу. Далі здіймалася СКАЧАТЬ