Apskatos apkārt, uz skatuves nav palicis vairāk par duci cilvēku. Tostarp Stella, viņa skatās tieši caur mani, un es sekoju viņas skatienam un aizraudos. Uz skatuves kāpj augumā augsts vīrietis ar dievības augumu. Uz viņa kā uz dzīvas rokasgrāmatas varētu mācīties anatomiju, un es to redzu, jo viņš ir pilnīgi kails. Viņš turpina aplaudēt, un viņa vīrišķība raustās ritmā.
– Apsveicam! Jūs visi esat uzņemti…
3. nodaļa: Laulība
Es sastingstu un nespēju kustēties, vīrietis iet garām man, paskatās uz mani, bet iet tālāk un apstājas pie Stellas.
Viņa neizskatās pēc sevis, stulba kā muļķe, ar atvērtu muti, mirkšķinot bailīgās acis.
Vīrietis apiet viņai aiz muguras; viņš nostājas ļoti tuvu, maksimāli tuvu, bet nepieskaras Stellai. Viņa elpa satricina blondos matiņus uz viņas deguna.
– Dejotāja ķermenis ir instruments. Vai frēzētājs kautrētos no savas mašīnas? Vai ķirurgs kautrētos no sava skalpeļa? – viņa burvīgā balss čukst mums apkārt. – Jūs, kas esat palikuši, esat īstie profesionāļi. Spiediet sev pliķi! – viņš uzsauc.
Dejotāji sāk kliegt, sākumā klusi un piesardzīgi, bet Ēriks paaugstina balsi.
– Skaļāk!!! – viņa balss atskan pa skatuvi, atbalsojoties no griestiem un sienām.
Aplausi uzņem apgriezienus.
– Skaļāk! Priecājieties! Priecājieties par saviem panākumiem! – Viņa sejā iemirdzas smaids, un acis deg kārdinošā ugunī.
Skatuve piepildās ar kliedzieniem un kliedzieniem, gluži kā ‑kāds dīvains, izkropļots sapnis. Bet es nevaru pamosties, vai varbūt es negribu pamosties.
Es pamanu, ka Stella metas pieguļ Erikam, bet viņš atkāpjas.
– Tātad. Jūs esat pieņemts, bet jums būs divu nedēļu pārbaudes laiks. Šajā laikā jūs iepazīsieties ar mēģinājumu un darba procesu," viņa oficiālais tonis tik krasi kontrastēja ar apkārtējo vidi, ka bija mazliet dīvaini runāt par biznesu kailu, sviedrainu ķermeņu ielenkumā. – Lēmums par tavu turpmāko darbu ir tikai mans. Parādi, un tevi pamanīs. Ja negrasies spīdēt, tad turies nost no debesīm. Pa ceļam ārā ir sekretāre. Viņa jums iedos dokumentu paketi, kas jāparaksta. Visa informācija jums būs pieejama darba tērzētavā, visus norādījumus saņemsiet no sekretāres. Uz tikšanos, mākslinieki, – viņš pabeidz savu runu un pazūd tikpat pēkšņi, kā parādījās.
Atbaidītie dejotāji klīst pa skatuvi, meklējot savas drēbes. Tad viņi nokrīt no skatuves, un pēc eiforijas mirkļa stīvums atgriežas. Es saprotu, ka daži kandidāti šeit vairs nekad neatgriezīsies.
"Un kā būs ar mani? Vai es atgriezīšos?" – Mani pārņem drebuļi – vai nu no aukstuma, vai stresa. Neaizmirstot par sevi, es ģērbjos un aizeju no skatuves.
Es parakstīju dokumentus, nemanot, un izgāju ārā. Man spazmēja barības vads, kuņģis savilkās, un skābe ieplūda kaklā. Es tikai paspēju pieskriet pie tuvākajiem buksusu krūmiem, pirms kuņģa saturs nonāca uz zaļās zāles.
"Jēzu… Ko es daru?"
Es noslaucīju seju ar roku. Salīdzinot ar to, ko tikko piedzīvoju, fiktīva laulība nešķita nemaz tik slikta ideja.
Tuvākajā ielas pārtikas aptieciņā nopirku pudeli minerālūdens; tas bija mazliet labāk, bet zobi joprojām bija skābi. Es apsēdos uz sarkanā plastmasas krēsla, kas izskatījās daudz izmantots, izvilku mobilo tālruni un uzzināju Henrija numuru.
– Es klausos," vīrietis man klusi atbildēja.
– Labdien, Henrijs, tas ir… Irina… Nezinu, vai jūs mani atceraties," es jutu, ka mana balss trīc un aizlūzt kā skolniecei. Es ienīstu sevi šajos vājuma brīžos.
– Sveiki, es jau biju sākusi domāt, ka jūs neaizvani, – iespējams, man tas tikai šķiet, bet cilvēks otrā līnijas galā, šķiet, smaida.
– Es gribēju savu jautājumu risināt citādi. Zini, es negribu tevi apgrūtināt, – es jutu, kā man sāk degt vaigi, un es droši vien jau sārtēju kā vēzis. – Bet tas neizdevās, – mana balss atkal trīcēja, un acīs mirdzēja asaras.
– Nezinu, kā ir tavā valstī, bet šeit laulības nav tik vienkāršs notikums, – Henrija balss skanēja mierīgi un pārliecinoši, un man kļuva nedaudz vieglāk.
– Varbūt ‑Lasvegasa?
– Diemžēl… Viss, kas notiek Vegasā, paliek Vegasā. Šīs laulības ir spēkā neesošas.
Es smagi nopūšos, domāju, ka Henrijs to dzird.
– Es apspriedīšos ar savu juristu, domāju, ka mēs atrisināsim šo jautājumu," viņš nepārprotami cenšas mani nomierināt.
– Vai jums ir advokāts?
– Nedomājiet, ka es esmu ‑kāds biznesmenis. Vienkārši ir kāds, ar ko es laiku pa laikam konsultējos," Henrijs šķita uzjautrināts par manu pārsteigumu.
– Atvainojos, man ir tik neērti. Es domāju, ka mēs vienkārši aiziesim uz domi vai mēra biroju, parakstīsimies un būsim ar to galā. Tā ir slikta ideja, atvainojiet, varbūt mums nevajadzētu…
– Irina, es neuzstāju… Bet tikai klausies mani, – viņa miers apvij mani kā maigs mākonis, es tik ļoti vēlos uzticēties šim cilvēkam, jo man šajā aukstajā, nežēlīgajā pilsētā neviena nav.
Pirms viņš sāk, viņš dziļi ievelk elpu:
– Miopātija nerodas vienas nakts laikā. Man pagāja ilgs laiks, lai saprastu, kas ar mani nav kārtībā. Reiz es nokritu savai partnerei, bet viņa nebija smagi ievainota. Tad es nevarēju veikt pat vienkāršu atbalstu. Un pamazām sāku pamanīt, ka visvienkāršākās kustības ir apgrūtinātas. Līdz kādu dienu, pieceļoties no gultas, es nokritu. Bet ziniet, ja man būtu bijusi vismazākā iespēja, es būtu viņu satvēris un nekad vairs nepalaistu.
Es iesmurkšķināju un noslaucīju nevēlētu asaru.
– Tev ir iespēja, Irina, turies pie tās.
– Es tikai… Kāpēc jūs to darāt? Kas tev no tā iznāk? – Es nevarēju noticēt, ka man varētu tik ļoti paveicies. Viņš uz dažām sekundēm klusē.
– Jūs zināt. Es jau sen neesmu juties kā ‑alfa tēviņš. Tāpēc šī interese ir tīri savtīga. Es izglābšu skaisto princesi, kļūšu par varoni… Un varbūt viņa mani iemīlēs.....
– Henrijs…" Es nezinu, ko atbildēt uz šādu klaju flirtu.
– Tas ir joks, tikai joks," viņa balsī ir jūtama neveiklība.
– Es gribu atmaksāt tev par šo… pakalpojumu," man negribas vienkārši izmantot viņa laipnību.
– Man СКАЧАТЬ