Название: Kurva poeedi naine
Автор: Lone Theils
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789985341940
isbn:
Nora noogutas viisakalt, sellal kui Kirsten viis ta peamajast mööda paika, mis kunagi oli ilmselt olnud tagaaed. Siia oli püstitatud kaheksa inetut valget kasti, mis kõige enam meenutasid ehitusplatsi vagunelamuid. Pearõhk oli asetatud funktsionaalsusele ja ajutisusele sel määral, et Nora ei olnud niisugust ilumeele puudumist näinud sestpeale, kui oli käinud puurplatvormil Aberdeenist ida pool.
„Kui kaua Ishmail siin õieti olnud on?” küsis Nora.
„Kaks nädalat. Aga ta oli sügavas depressioonis ja alles nüüd tunneb ta, et on suuteline kellegagi rääkima. Ta on sinu järele küsinud. Kas sa tead, mispärast?” küsis Kirsten uudishimulikult, enne kui jälle giidirolli asus.
Nora raputas pead, sellal kui Kirsten väsimatult jätkas: „Naised magavad siinpoolses küljes. Mehed teisel pool. Meil on kaks perekonnaüksust ja need on alati hõivatud.”
Lähemale jõudes nägi Nora ühe valge baraki ees seismas salgakest mehi, kes rääkisid summutatult. Enamvähem kõik olid dressides. Manash Ishmaili nende seas ei olnud.
Aknast immitses pannil pruunistuva sibula lõhna ja Nora tundis kõhus korinat. Barakkide vahel silmas ta salgakest rohivaid naisi. Nende seas oli noori ja vanu ja Nora silme ees vilksatas üks suvepäev Kosovos, kui ta kasseeris naeratuse peaaegu hambutult pearätiku ja tumesinise seelikuga vanaeidekeselt.
„Nad saavad tegemiseks maaharimisprojekte. See annab neile toidulisa ja hoiab mingi mõtteka tegevuse juures selleks ajaks, kui nad otsust ootavad. Ja mis kõige tähtsam, hingele teeb head mullaga töötada ja taimi tärkamas näha,” selgitas Kirsten, kui eelviimase baraki ees peatus ja uksele koputas. Umbes kuuekümneaastane suurte vuntsidega mees tegi ukse lahti ja vaatas neid pruunide silmadega, mis paistsid olevat äsja nutnud.
„Tere, Sanjit. Me tulime Manashi juurde,” ütles Kirsten.
Mees astus sõnagi lausumata tahapoole ja viis nad väiksesse kööki, kus ta parajasti sibulat praadis. Köögilaual olid helerohelised paprikakuubikud ning väikse kipaka aialauakese ääres istus keegi mees ja lõikus tomateid. Ta vaatas üles ja Nora tundis ta otsekohe piltide järgi ära. Tungivad mustjassinised silmad sagris tuka all, kaarjad huuled, mis püüdsid tõmbuda millekski naeratusetaoliseks. Päris silmadeni see ei jõudnudki. Kurbus oli nagu suur summutav tekk, mis valgust ligi ei lasknud.
Mees tõmbas viledaks kulunud tumedate pükste, mis paistsid värskelt pressitud, taskust taskuräti, pühkis käsi ja sirutas ühe käe Nora poole.
„Nora Sand?”
„Jah,” ütles Nora ja surus ta kätt.
„Ma ootasin sind,” sõnas mees napilt, aga mitte ebasõbralikult inglise keeles, mis kõlas nii, nagu oleks see õpitud vanadest tolmunud raamatutest. „Meil kahel on tähtsaid asju rääkida. Aga kõigepealt sööme. Sa tulid just lõunaajaks,” ütles Manash Ishmail häälel, mis ei õhutanud vastu vaidlema. Ta osutas käega klapptoolile teisel pool lauda.
„Sanjit on taimetoitlane, seega on meil omletti. Kas see on probleem?”
„Sugugi mitte,” ütles Nora ja naeratas. Talle tundus, et kuuleb kaugusest oma tühja kõhtu laulmas vaikset tänumeelset halleluujat selle eest, et toit on teel.
Sõnatu Sanjit kallas paprika pannile ja laskis õlis pehmeks ja magusaks haududa. Lisas tomatid, mis podisesid senikaua, kui ta kloppis kausis kokku karbitäie mune ja lisas sekka peotäie hakitud mündilehti ja murendatud fetat. See kõik lõhnas taevalikult.
Nad viisid kolm taldrikut välja metalltrepile, istusid päikse kätte ja sõid. Tumehall kass tuli ligi ja hõõrus end häbitult Nora jalgade vastu. Nora ei olnud kunagi päriselt aru saanud, mis värk nende kassidega oli. Ja võibolla just sellepärast, et ta nende vastu nii ükskõikne oli, tundusid nad teda rohkem armastavat. Kui tihti oli ta lapsepõlves seisnud koos Davidiga ja kuulnud teda meelitavat kiisukiisu-kiisut välja tulema ja hellitusi saama. Ja seejärel ronis see ülbe kass otse Nora ligi ja ajas riided üleni karvu täis.
Ta silitas tumehalli looma hajameelselt kõrvade vahelt ja silmitses samal ajal Manashi. Mees oli The Daily Telegraphi pildiga võrreldes kõhnemaks jäänud. Valge särk lotendas keha ümber. Vangla koos piinamisega mõjub inimestele enamasti niimoodi, mõtles Nora.
Aga midagi oli veel. Mehe õlad olid pingul, nagu oleks ta pidevas häirevalmiduses, ja ta paistis kandvat suurt leina. Piinatud. Kui Nora tahtnuks teda kirjeldada ühe sõnaga, siis valiks ta selle.
Vaistlikult tajus ta, et veel ei peaks nad artiklist rääkima. Niisiis ajasid nad juttu aiast. Viljasaagist ja ilmast. Sanjit oli ikka veel vait. Kui taldrikud tühjaks said, läks ta paariks minutiks tuppa ja tuli tagasi väikeste kumerate klaasidega täis magusat kardemonikohvi. Nora tundis, kuidas kofeiin ja suhkur levivad ihurakkudes viisil, mis tekitas kahtlust, kas ta kunagi üldse enam magada saab.
Manash jõi klaasi tühjaks ja pöördus Nora poole.
„Lähme jalutame aias,” ütles ta.
Mees viis ta mööda töötavaist naistest, mööda ohakapuhmaist vana mahakukkunud tammepuu juurde. Seal ronis ta harjunult kahele oksale ja seadis end tüvele. Siis ulatas ta Norale käe ja tõmbas ta üles enda vastu istuma.
„Ma käin siin igal õhtul,” seletas ta. „Siis istun ma siin üksi ja vaatan päikest loojumas ja mõtlen Aminale.”
Nora nägi mehe alahuult tõmblemas, kui ta lausus selle naise nime, kellega oli olnud abielus suurema osa oma täisealisest elust.
„Kas ta ei ole sinuga koos?” küsis Nora üllatunult. Ta oli automaatselt arvanud, et nemad teevad kõike üheskoos. Kui olid lugenud kasvõi paari Manashi armastusluuletust, mis olid pühendatud ta elu naisele, siis ei olnud raske ette kujutada, kui suurt igatsust ta pidi tundma.
Manash raputas pead ja Nora nägi, et ta püüdis vägisi iseend ja oma häält talitseda. Nora võttis taskust iPhone’i, valmis intervjuud alustama ja diktofoni sisse lülitama. Aga sedamaid sirutas Manash käe ja võttis Nora mõlemad käed pihku ägedusega, mis tundub nii loomulik Lähis-Idas, kus kõik on intensiivne, kuumusest kuni põua ja januni. Ta vaatas Norale otse silma.
„Nora Sand. Ma kutsusin sind, et sa mind aitaksid.”
„Nojah. Ma aitan hea meelega su lugu rääkida. Ma pean lihtsalt …”
„Unusta minu lugu. Minu lugu ei ole tähtis. Aga sa saad selle loo, kui see kuidagi aitab. Ma kutsusin sind selleks, et sa aitaksid leida mu naist. Mu armastatud Aminat.”
Nora neelatas ja vaatas talle otsa. Manash oli surmtõsine. „Miks just mina? Miks sa arvad, et mina saan aidata?” küsis Nora kõheldes.
Ja siis tuli lugu. Kuidas nad olid Iraanist põgenenud. Kuidas Istanbulis olid inimsmugeldajad Manashi palavast protestist hoolimata nõudnud, et nad sõidaksid kinnivõtmise vältimiseks eraldi veoautodes. Neil oli kogu aeg olnud plaanis jõuda Londonisse, kus Manashi Briti kirjastaja oli lubanud aidata korterit leida.
Veoauto, kus Manash end peitis, võeti Hollandis ühe reidi ajal kinni. Tal õnnestus ära joosta ja peita end metsa koos kolme samas autos olnud mehega. Nad läksid lahku, ja politseil oli ainult üks koer. Manash puges puhkeplatsil ühte juhuslikku veoautosse ja elas kaks päeva jahutatud õuntest, kuni viimaks jõudis kurnatult ja segaduses Padborgi, Netto poe ette parkimisplatsile. Siin võttis piirivalve СКАЧАТЬ