Название: Inglid ja kelmid. Rannaromaan
Автор: Katariina Tammert
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789949571499
isbn:
“Martin, ma kuulsin, et sa lähed ka joogafestivalile?” küsis Õnne jutu mujale juhtimiseks.
“Jaa, ma esinen seal laupäeva õhtul,” vastas noormees rõõmsalt.
“Mis jooga, joga … tulge parem meiega Positivusele,” tuli selle peale Alanilt.
“Jaa, Positivus rokib!” sekundeeris Karl vaiksemalt.
Õnne naeris.
Mehed sattusid hoogu ja pildusid teravaid vaimukaid nalju joogafestivali aadressil. Õnne ja Martin naersid ja vaidlesid vastu. Mõlemal olid kaalukad põhjused joogafestivalile minna: Õnne oli lubanud vabatahtlikuna fotograaf olla ja Martin pidi laupäeva õhtul seal bändiga esinema.
Seltskond siirdus uuesti sauna, iga natukese aja tagant avanes uks ja keegi lippas alasti merre ning siis tagasi. Aili kadus mingi hetk magama, Õnne, Martin, Karl ja Alan jäid.
Varsti pärast ühte ühist kümblust tundis Õnne, et saun on liiga kuum, ta tõusis ja läks uuesti end jahutama. Ta lippas paljajalu üle kastese muru ja mööda suurtest kividest astmeid alla mere äärde. Päike hakkas tõusma. Ta viskas kaasa haaratud rätiku paadiservale ja astus vette, kui kuulis selja taga samme. Ta vaatas üle parema õla. Alan.
“Tead, mida ma mõtlesin, kui ma sind esimest korda nägin?” küsis mees Õnne järel vette astudes. Ja jätkas vastust ootamata: “Ma mõtlesin, et see on selline naine, kellega ma tahaksin abielluda.“
“Kas sa mitte ei ole juba ühe erakordselt kauni naisterahvaga abielus?“ küsis Õnne ülbelt vastu. Mida see mees endast õige mõtles, et tuli sellist juttu ajama?
Alan turtsatas.
Õnne astus sügavamale vette. Põhi oli kivine, nii et püstijäämine nõudis keskendumist, eriti pärast kogu joodud rummi. Alan oli paari kiire sammuga tüdrukust ees, pööras ümber ning suudles teda tugevalt ja kirglikult.
„Sa ei tohi nii teha!“ vahtis Õnne teda vihaselt, kui oli enda lahti rebinud.
„Arvad?“ naeris mees ja suudles teda uuesti.
Õnne pidi endale tunnistama, et see oli hea. Ja päike tõusis, meri oli tüüne ja taevas õrnsinine, jahedavõitu vesi voogas nende alasti kehade ja päikese vahel nagu samet. See osa temast, mis hoidis tal pilgu peal ja vaatas neid asju kõrgemalt ka siis, kui ta oli end purju joonud, nentis, et ilus hetk. Nii ilus. Nii filmilik.
Alan suudles teda veel, huultele, kaelale … mingi hetk tõmbus tüdruk instinktiivselt eemale, minut hiljem ilmusidki kõrgel kaldal nähtavale Karl ja Martin, kes tulid samuti saunast merre. Õnne läks veidi ebakindlalt libedatel kividel tasakaalu hoides kaldale, võttis oma rätiku ja suundus tagasi üles. Mõistlikum osa temast arvas, et nüüd võiks küll magama minna. Ta tegigi seda, läks väikesesse merepoolsesse tuppa sauna peal, ainsasse, mille uks käis lukku, nagu Alan oli varem põgusalt jutu sees maininud, keeras selle kinni ja jäi rahulikult magama. Karl lõgistas mingi aeg ukse taga, aga Õnne teeskles magajat.
Martin pidi järgmisel päeval lõuna ajal bändiproovis olema ja see sundis ka Õnnet varakult lahkuma. Ta ei tundnud ennast veel üldse kainena ja lasi Martini rooli. Kodus läks Õnne kohe duši alla, pärast tiksus poolpaljalt oma päikeselises kodus ringi, kuni sattus peegli ette ja karjatas. Tal olid kaela peal kõige ehtsamad kire jäljed. Appi! Ta oli terve hommiku niiviisi rõõmsalt Ihaneemes ringi jalutanud, nii et kõik võisid näha ja mõelda mida tahes. Ja ta pidi varsti Inese ja Ailiga Haapsallu sõitma. Tal oli vaja legendi, sest ta ei olnud valmis tõde jagama, see oli lihtsalt liiga pöörane. Mitte veel.
Päev vajus juba õhtusse, kui Ines ja Aili lõpuks autoga Õnne maja ette saabusid. Ta läks oma asjadega alla, viskas seljakoti ja magamiskoti pagasiruumi ning istus autosse.
“Saate aru, ma tulin päeval duši alt ja ehmatasin end poolsurnuks. Mul on kaela peal sellised jäljed … aga ma ei mäleta, et oleksin end öösel vastu kerist kõrvetanud või midagi …” üritas ta oma sees vingerdavat süütunnet naljaga peita.
Tüdrukud naersid.
“Aga kes see siis oli? Martin? Või minu venna? Või Alan?” pakkus Aili võimalikke variante. Kas Õnnele ainult tundus või murdus Aili hääl tõesti Alani nime juures teistmoodi?
“Aga kuule, sul oli eile ju see kohtumine armukesega ka? Sa rääkisid saunas,” meenus Inesele.
Ta oli elupäästja.
“Jaa, õige, ah, muidugi … Jumal tänatud! Ma olin selle juba täiesti unustanud!” vastas Õnne siira kergendusega.
“Armukesega?” küsis Aili.
“Teinekord räägin.”
Sõit oli kena, aga Haapsallu jõudmise ajaks võttis väsimus võimust. Õnne sõber, kes oli oma majas neile öömaja lubanud, juba ootas ja loovutas tüdrukutele oma toa. Pärast kiiret õhtusööki kadus Õnne magama. Ta oli küll väsinud, aga kaadrid eelmisest ööst virvendasid aina silme ees ja peas ketras ta üha uuesti ja uuesti enda ja Alani suudlusstseeni.
Ines ja Aili läksid reedeöise Haapsalu peale uitama, Aili polnud varem eriti Haapsalus käinud ning oli sellest vaimustuses. Õnne ärkas kergest unest, kui nad kahe-kolme vahel öösel tuppa jõudsid ja voodisse heitsid. Ta hingas kergendatult, kui tuli kustutati … ja siis helises Inese telefon.
“Issand, mis see nüüd on, niiviisi öösel?” ütles Ines tõustes. “Alan,” ütles ta hetk hiljem üllatunult oma telefoni ekraani vaadates.
“Miks ta sulle helistab?” küsis Aili natuke häiritult.
“Ma ei tea,” ütles Ines. Tal oli nii ebamugav, et ta mõtles, et sureb.
“Tere, Ines!” ütles reibas purjus hääl teisel pool, nii et kõik toasviibijad kuulsid. “Kuule, kas sa saad mulle Õnne numbri anda?”
Õnne mõtles, et ta minestab. Kui see on pikaliasendis võimalik?
“Miks?” küsis Ines.
“Ee … Karli jaoks,” vastati teiselt poolt.
“Aga Karlil on ju Õnne number?”
“Tal on telefon tühi.”
Kümme punkti, see oli tõsi, Õnne ja Aili olid püüdnud temaga õhtul suhelda, aga Karli telefon oli tõesti väljas olnud.
“Aga Õnne on siinsamas, ta võib sulle ise oma numbri anda,” ütles Ines ja viskas telefoni nagu kuuma kartuli Õnnele.
“Jaa,” ütles too nii neutraalselt ja jahedalt, kui suutis, värisevate kätega telefoni hoides.
“Tere!” ütles väga rõõmus hääl teiselt poolt. “Kuidas läheb?”
Õnne oli üleni kange hirmust, et mees võib öelda midagi eelmise öö kohta.
“Hästi … ja üsna uniselt, me tegelikult magame.”
“Oi, vabandust! Aga kas sa ütled mulle oma telefoninumbri?”
Õnne vuristas selle talle ette, soovis head ööd ja viskas telefoni Inesele tagasi, kes lõpetas kiiresti kõne.
Kõik СКАЧАТЬ