Название: Lily ja kaheksajalg
Автор: Steven Rowley
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789949983179, 978-9949-9831-6-2
isbn:
Pista.
Teda.
Nahka.
Reede õhtu
Reedeõhtud on mu lemmikõhtud. Te kindlasti ei usuks, et kaheteistkümneaastane taksikoer võiks „Monopolis” kibe käsi olla, aga siin te eksiksite. Lily võib omandada ühe lauapoole hotellid nagu muuseas ja teeb seda harilikult ilma igasuguse kaastundeta nende vastu, kes ehk ei suuda tema taevani kerkinud üürihindasid tasuda. Mulle aga meeldib hoopis mängulaua eeskülg. See, kus asuvad tumelillad ja helesinised kinnisvaraobjektid, millel on pisut rassistliku kõlaga nimed, nagu Oriendi avenüü. Mängulaua selle poole värvikombinatsioonis on midagi, mis mõjub mulle rahustavalt. Lily on värvipime; tema ei mõtle kinnistuid soetades sellistele asjadele. Samuti ei tunne mina kunagi agressiivset tungi neisse paikadesse hotelle ehitada, kui mul niipalju veab, et monopol enda kätte saada. Üürihinnad on mõistlikud ja inimestel on enamasti hea meel, et nad on käia saanud. Mul vist lihtsalt ei ole sellist tapjainstinkti.
Lily viskab minu üle alati nalja, kui tahan olla käsikäru või king. Tema meelest on need nupud nõrgad, jõuetud mängijad. Tema ise tahab alati olla kahur, sõjalaev või viinapits (mul pole olnud südant talle öelda, et ta hoiab seda nuppu tagurpidi ja et see on tegelikult sõrmkübar. Kui ta sellest teada saaks, oleks ta maruvihane.)
Täna õhtul pole me hingega mängu juures, aga nii on meil reedeõhtuti kombeks ja seda me ka vanast harjumusest teeme. Oleksin võinud pakkuda, et jätame mängu vahele ja teeme midagi vähem pingutust nõudvat, näiteks vaatame filmi (kuigi filmiõhtud on harilikult laupäevaõhtuti), aga ma tunnen end väheke süüdi, et ta ennist üksi jätsin ning teraapias ja Trentiga õhtustamas käisin. Nagu ikka, pean ma Lily eest täringut veeretama, nuppu liigutama, tehinguid tegema, talle maju ja hotelle ostma ja pankur olema – sest, noh, ta on ju koer.
Kaks nelja.
„Juba teist korda järjest kaks nelja. Veel üks kord, ja sa lähed vangi,” ütlen ma. Lily maandub ühel rohelistest platsidest. „Põhja-Carolina avenüü. See on omanikuta. Kas tahad selle ära osta?”
Ta kehitab õlgu. Ta on vaid hale vari mu tavapärasest monopolimängu kaaslasest, meie mõlema mõtted on mujal. Aga sellal, kui mina teen vaprat nägu (võib-olla tänu viinale ja vaaliumile), tema üksnes soojendab tooli. Vaatan tema poole. Nagu ikka, panen ma Lily toolile padja, et ta üle lauaserva näeks, kuid täna paistab ta väiksem. Võib-olla on ta kogu aeg nii väike olnud – ta pole vist kunagi kaalunud rohkem kui kaheksa kilo –, aga tema olemasolu mu elus on alati mõõtmatult rohkem tunda olnud.
„Kas sa ei taha mängida? Me ei pea mängima.” Ta nuusutab oma rahahunnikut. Kui ta kummardub, näen ma kaheksajalga ja pööran pea ära. Olen otsustanud, et ei tegele sellega, ei vaata seda, ei vestle sellega ega tee sellest üldse välja, kuni oleme esmaspäeval loomaarsti juures ära käinud.
Eks me näe, kui kaua ma vastu pean.
„Räägi mulle uuesti mu emast.” See on asi, mida Lilyle meeldib aeg-ajalt kuulda. Vanasti käis see mulle närvidele, see tema uudishimu oma päritolu vastu. Ma vist tundsin mõningast kahetsust, et olin ta tema taksipere juurest minema kiskunud, kui ta oli kõigest kaksteist nädalat vana, viinud ta ära ema, isa, venna ja õdede juurest, kes hiljem said nimeks Harry, Kelly ja Rita. Aga nüüd on see lugu, mida mulle meeldib jutustada. See on lugu algustest, põlvnemisest ja meie kohast laias maa-ilmas.
„Su ema nimi oli Eebenmust Süstik, aga teda hüüti Nõia-Ellaks. Su isa nimi oli Caesar, suure Rooma väejuhi järgi. Kohtusin su emaga ainult korra, sel päeval, kui meid sinuga tuttavaks tehti.”
„Mu ema nimi oli Nõia-Ella?”
„Oli imeilus päev maikuu esimesel nädalal. Kevad. Sõitsin mitu tundi maale selle vana valge laudvooderdise ja kooruva värvikuuega talumaja juurde, süda terve tee puperdamas. Ma olin nii ärevil! Tahtsin sulle meeldida. Talu oli maanteest tükk maad eemal ja muru peaaegu kollane; tol suvel polnud eriti vihma sadanud, mis oli sulle hea ja peaaegu kõigile teistele halb.”
„Ma vihkan vihma.”
„Jah, sina ja kõik teised koerad ka. Igatahes, maja ees murul oli väike traataedik ja selle sees olite sina, Harry, Kelly ja Rita ja te veerlesite üle üksteise nagu nuudlid potis keeva vee sees. Raske oli aru saada, kus üks lõppes ja teine algas, te olite lihtsalt käppade ja sabade segadik, nii et see proua, kes seal elas, korjas teid üles ja pani ettevaatlikult murule. Teie neli paterdasite, tuterdasite, sudisite ja vudisite ja mina seisin ja mõtlesin: kuidas, taeva päralt, ma eales valida suudan?”
„Aga sa suutsid. Sa valisid minu!” Lily korjab üles väikese punase puust hotelli ning närib seda niipalju, et sellele mõni hambajälg jätta, enne kui majakese välja raudteele sülitab. Harilikult ma sellist käitumist ei luba, aga ta teeb seda üsna tasakesi, peaaegu nagu muuseas.
„Ei. Ei, see pole päriselt tõsi,” ütlen ma ja ta tõstab jahmunult pea.
Täpselt nagu kõik head kasuvanemad, olen talle kogu aeg seda puhast pläma ajanud: et emme ja issi, kes ise lapse saavad, peavad leppima sellise lapsega, nagu neile juhtub. Aga kasuvanemad valivad oma lapse ise ja seetõttu armastavad nemad teda palju rohkem. Loomulikult on see enamikul juhtudel häbitu vale. Kasuvanemad on õnnega koos, millal tahes ja kus tahes neile helistatakse, ja nii saavad nad oma lapse täpselt samamoodi nagu need vanemad, kes ise sünnitavad.
„Ei?” Lily tundub solvunud.
„Ei,” kordan ma, sest see on tõde. Siis vaikin ma dramaatilise efekti mõttes. „Tegelikult valisid sina minu.”
Ja valis ka. Sellal kui Harry, Kelly ja Rita jätkasid mängu, mis koosnes veerlemisest ja kukerpallitamisest, eemaldus Lily teiste juurest ja tatsas minu juurde, kus ma seisin ja kutsikaid aretava prouaga vestlesin.
„Mõtlesin, et jätaksin poisi endale, kui teil temaga just mõnd kindlat plaani pole. Ta on elavaloomuline, aga ma arvan, et teda on võimalik näitusekoeraks treenida.”
Ma polnud üldse eriti mõelnud, kas tahan poissi või tüdrukut. Soovimata seksistlikuna mõjuda ja minna pahuksisse naisega, kellel oli ainuõigus otsustada, kas ma saan mõne ta kutsika koju viia, ütlesin: „Ei, ma valin hea meelega ühe tüdrukutest.”
Silmitsesin kutsikaid, otsides tüdrukuid, aga ei osanud arvata, milline neist on isane. Oleksin pidanud kõik kordamööda üles tõstma, et seda väikest vahet teha; perverdi mulje jätmine olnuks veel hullem kui seksistlikuna mõjumine.
Just sel hetkel märkasin, kuidas kutsikas, kellest sai Lily, näris mu kingapaela. Ta laskus maad ligi ja hakkas tagurdama, kuni mu pael tasahaaval sõlmest lahti tuli.
„Tere, sa imetore…” Kükitasin maha ja uurisin järele. „Tüdruk.”
„Tema on meie äbarik, seesama jah,” kostis proua mõningase ükskõiksusega.
Tõstsin äbariku sülle ja ta puges mulle lõua alla, saba kiikumas nagu maailma kõige väiksema ja haprama kappkella pendel.
„Mina olen Edward. Mind kutsutakse Tediks,” sosistasin ma kutsikale kõrva, enne kui langetasin oma kõrva ta pealae ligi. Kuulsin teda esimest korda rääkimas.
SEE! SIIN! ON! NÜÜD! MINU! KODU!
Ja oligi.
„Ma valin selle siin,” ütlesin СКАЧАТЬ