Название: Коли прокидається сила
Автор: Роман Росіцький
Издательство: Мультимедийное издательство Стрельбицкого
Жанр: Приключения: прочее
isbn:
isbn:
Так тривало бiльше мiсяця. I ось настав день, коли дядько Гонафо сказав Береніці:
– Дiвчино, ти чародiйка. Я вiдкрив тобi усi свої секрети i бiльше нiчому новому тебе навчити не зумію. Тож відтепер ми можемо лише битися нарівних.
– Це жарт?
– Я дуже втомився, щоб жартувати.
– Не вiрю. Ти стрибав, як навiжений заєць. – Беренiчинi очi свiтилися щастям.
– Iдрiге може виявитися набагато молодшим за мене. От я й старався, – пояснив дядько Гонафо. – Але, на жаль, бiй з тим паскудником буде не тiльки змаганням у спритностi. Для перемоги тобi знадобиться щось бiльше.
– Ти можеш говорити яснiше?
– Не гарячкуй. Тобi в першу чергу потрiбна мiцна вiра у себе, а ще – вiра у пiдтримку вищих сил. Я знаю, що для більшості якісь там вищі сили – то пустий звук, але що нам iншi?
– Якщо чесно, то я й сама iнколи сумнiваюся. Справедливість зневажена, а зло у нашому свiтi почувається дуже затишно.
– Тiльки на перший погляд. Ми обурюємося несправедливiстю, забуваючи, що з позицiї простої людини неможливо осягнути надземне. Явища закономiрнi видаються нам випадковими, хоча випадковостей практично не буває.
– Ти хочеш мене переконати, що навiть цей бiй з Iдрiге – теж закономiрнiсть?
– Аякже. Сила, яка у тобi народжується, вимагає дiї. І сила росте, коли змагається з іншою силою.
– Або слабне, коли натикаєшся на когось сильнішого за тебе, – зітхнула Береніка.
– Не драматизуй. Баланс енергій у нашому світі витримується справно. Це лихі люди мають зітхати, бо темна сторона завжди у програші.
– Мені б твою упевненість.
– Дарую, – усміхнувся астролог. – Забалакався я тут із тобою, а менi ще ж треба панi Штумбах показатися.
– Не дуже поспiшай, вона до пiвночi на воротах чатує.
– А потiм?
– Не знаю. Може, спить, а, може, на мiтлi гасає, – усмiхнулася Беренiка.
– Це ж тодi яка їй мiтла потрiбна, – щиро перейнявся проблемами сусiдської вiдьми дядько Гонафо. – А тобi я радив би гарненько виспатися.
– Встигну ще.
– Як знаєш. I все-таки добранiч.
Залишившись сама, Беренiка пiдiйшла до вiдчиненого вiкна, залiзла на пiдвiконня i задивилась на темнiюче небо. Надворі стояла неймовірна тиша. Сірі хмари, не потривожені вітром, заснули. Крізь їх нещільне покривало пробивалися подекуди іскорки найяскравіших зірок. Східний край неба світився теплим світлом – то місяць готувався до нічного чергування. У такі хвилини, як ця, зникають страхи, розчиняючись у безбережному океані тиші, і тоді здається, що можна почути все на світі.
Та несподівано спокій, навіяний картиною тихої ночі, кудись пропав. Береніка раптом вiдчула тривогу. Хвиля мурашок, що прокотилася СКАЧАТЬ