Название: Колиска для кішки
Автор: Курт Воннеґут
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Научная фантастика
isbn: 978-617-12-1724-9, 9786171217232
isbn:
Боконістом я тоді ще не був, тому згодився неохоче. Будь-який боконіст, безсумнівно, з радістю згодився б піти з ким завгодно, куди завгодно. Боконон вчить: «Пропозиція неочікуваних подорожей – це уроки танців у школі Господа».
На вивісці було написано: «Авраам Брид із синами». Поки водій розмовляв з хазяїном, я ходив між надгробків – заготовок пам’ятників, поки що безіменних.
У виставковій залі я натрапив на зразок професійного жарту: над кам’яним ангелом підвісили вінок з омели, його п’єдестал був укритий кедровим віттям, а на мармуровій шиї та грудях мигтіла гірлянда ялинкових лампочок.
– Скільки за нього візьмете? – спитав я в хазяїна.
– Не продається. Йому вже сто років. Його зробив мій прадід, Авраам Брид.
– Тож ваша фірма настільки старовинна?
– Саме так.
– І ви також зветесь Брид?
– Четверте покоління на одному місці.
– А доктор Ейса Брид, директор Дослідної лабораторії, – ваш родич?
– Він мій брат, – сказав хазяїн. – Мене звуть Марвін Брид.
– Який тісний світ, – зауважив я.
– Особливо якщо його стіснити до кладовища!
Марвін Брид був чоловік гладкий та вульгарний, дотепний та сентиментальний.
32
Динамітні гроші
– Я саме їду від вашого брата, був у нього на роботі. Я письменник. Брав інтерв’ю про доктора Гоніккера, – сказав я Марвіну Бриду.
– Це був іще той сучий син. Не мій брат, ні, – я про Гоніккера.
– Це він купив у вас надгробок для своєї дружини?
– Діти купили, – сказав Марвін Брид. – Він тут ні до чого. Йому навіть на думку не спало поставити хоча б якусь плиту на її могилі. Отож десь через рік після її смерті Гоніккерові троє діточок прийшли до мене – доросла висока дівчина, хлопець більший та хлопець менший. Вони хотіли придбати найбільший пам’ятник, аби грошей вистачило, і двоє старших принесли свої віршики, щоб ми їх висікли на камені. Смійтесь над тим каменем, якщо смішно, але для тих дітей він став такою втіхою, якої за гроші не купиш. Вони постійно приходили поглянути на нього, приносили квіти, бозна-скільки разів на рік.
– Але ж коштувало це, мабуть, дуже дорого?
– Вони заплатили з Нобелівської премії. На цю премію дві речі було придбано – дача на мисі Код і цей пам’ятник.
– Динамітні гроші, – здивувався я, подумавши про шаленство динаміту та про абсолютний спокій надгробка й дачного будиночка.
– Що?
– Нобель – винахідник динаміту.
– І не таке трапляється…
Якщо б я тоді вже був боконістом, то неодмінно прошепотів би: «Діла, діла, діла», розмірковуючи над дивовижно закрученим ланцюжком подій, завдяки яким місцевий заклад могильних пам’ятників отримав динамітні гроші.
«Діла, діла, діла» – так ми, боконісти, шепочемо, коли збагнемо, наскільки складний механізм керує реальним життям і наскільки непередбачуваний його хід.
Але, СКАЧАТЬ