Название: Minu California. Mull mullis
Автор: Ede Schank Tamkivi
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949511662
isbn:
Jalutamise boonus ilmneb lastele ka selles, et iga natukese aja tagant leiavad nad teepervelt mänguasju.
„Ohhoo, näe, karupoeg Puhh!” hüüatas Etta ja noppis põõsast kummist karukese. Eks ole, ega see elu Ameerikas erinegi palju Super Mario mängust, kus mehike peab vaid peaga õhus rippuvaid kuubikuid puudutama, kui neist kukuvad välja kõlisevad kuldmündid! Ma kujutan ette, kuidas see lelu on mõne möödasõitva auto aknast välja lennanud, ja võimalik, et sihtpunkti jõudes ei mäletanudki ei tagaistmel istuv laps ega roolis olnud lapsevanem, et neil oli kunagi mingi selline mänguasi, ja nad ei tunne sellest ka puudust. Ühe rämps on teise varandus. Etta surus järjekordse leiu õnnelikult rattalenksu küljes olevasse kotti ja ma lubasin, et koju jõudes pistame selle pesumasinasse.
Samamoodi näeb teepervedel igasugu riideesemeid ja pean lapsi takistama, et nad neid üles ei nopiks. See oli minule nende esimeste jalgsimatkade ajal täiesti arusaamatu nähtus: ma saaks veel aru, et kellegi dressipluus kukub lahtisest kotist välja või müts lendab tuuleiiliga peast, aga kuidas kaotavad inimesed autoga sõites nii palju sokke ja aluspükse?! Abikaasa seletas siis mulle, et pesu lendab teele, sest inimesed viivad lahtise pesukorviga asju pesumajadesse, mida leidub samuti igal tänavanurgal. Ah soo! Ausalt öeldes mõtlesin ma päris tükk aega neid sagedasi Coin Washi ehk Mündipesu silte nähes, et küll siin kandis elab palju numismaatikuid, kes tahavad, et nende kogude pärlid ikka ilusad ja läikivad oleks; alles hiljem taipasin, et need on ju riiete pesemiseks mõeldud pesulad, kus lihtsalt masinad töötavad müntidega.
Minus endas tekitab vastikust mõte oma pere musta pesu teiste ees pesta ja seega pole ma kunagi käinud avalikes pesumajades. Nii oli ka ülikoolilinnakusse kolides meie pere esimene suurem ost pesumasin. Ja see ost oli tõesti suur, sest miskipärast ei pakuta Ameerika turul eriti selliseid väikeseid eesttäidetavaid masinaid, millega on harjunud kokkuhoidlikud eestlased.
Üldse näib „suurus on määrav!”-põhimõte vähemalt Ameerika kaubanduses vägagi töötavat. Kosmeetilised näopadjakesed on umbes neli korda suuremad, kui Euroopa naistel meigieemalduseks vaja läheb, või proovi sa osta šampooni, mis oleks väiksemas kui liitrises pudelis. Kohvitassid on kaks korda suuremad kui need, millega olin kodus harjunud; tavaline kahvel ei mahu mulle suhu ja kasutan laste omi; isegi lastele lõunaks kotlette tehes avastan, et need tulevad märksa suuremad, kui mul kodus kombeks teha, sest praepann on hiiglaslik. Ja hiigelpann muidugi käib omakorda ilmselt brontosaurustele disainitud pliidi peale. Ja mis sest, et elad Ameerika kohta ülikitsaste oludega tudengimajutuses, voodi peab olema kuninglikku mõõtu ehk king size – niisama lai kui pikk. Ma isegi ei kujuta ette, kuidas ameeriklased nimetaks seda tammepuust sängi, mille jupid ma suvekodus Saaremaal aida alt leidsin ja kokku panin, et saada paras lastevoodi. Hiljem küll selgus, et tegu oli minu abikaasa vanavanavanemate abieluvoodiga, mille pereisa kunagi oma kätega valmis treis.
Online-kaubandus oli minu jaoks üks Ameerika-elu esimesi suuri „avastusi” ja elustiili radikaalseid muutjaid. Internetist tellida on siinmail poeskäimisega võrreldes oluliselt lihtsam ja mugavam, pealegi ei pea püsikliendina isegi transporditasu maksma. Ka suurema osa vajaminevast toidukaubast saab tellida koduselt diivanilt püsti tõusmata. Ja milline rõõm on tulla koju, kui ukse taga ootab taas hunnik pappkaste, isegi kui nende sisuks on midagi nii igavat nagu uus keedupott või pesukäsnad. Nagu jõuluvana oleks käinud!
Säärane kergus, mugavus ja pealtnäha ka odavus tõi muidugi kaasa ebameeldiva kõrvalnähu: ostusõltuvuse. Kui meie elamine oli aasta alguses askeetlikult lage, siis pidevalt ukse taha laekuvad saadetised tekitasid aasta lõpuks olukorra, kus tillukestes tubades ei mahtunud enam ringi liikumagi. Alguses oli meil neid asju tõesti vaja, sest Eestist saabusime ju vaid kahe kohvriga. Ma ei ole kunagi aru saanud inimestest, kes kolivad ümber maailma oma mööblit, mänguasju ja kööginõusid, see tundub mulle kohutava kütuseraiskamisena. Küll asjad leiavad omale uue kodu ka siis, kui inimesed kolivad, ja samamoodi saab uues kohas osta kellegi teise kasutatud asju. Riietest kasvavad lapsed nagunii paari hooajaga välja, kuigi Ameerikas avastasin esimest korda ka sellise nähtuse, et rõivad läksid enne katki, kui nad väikeseks jäid. Näiteks lisandus minu Amazoni netipoe regulaartellimusse värviliste tugevast presendist lapikeste komplekt, millega ma vähemalt korra nädalas paikasin katkisi püksipõlvi. Ma ei usu, et asi on kvaliteedivahes, pigem on lapsed tänu California kliimale oluliselt liikuvamad – ronivad, jooksevad ja kukuvad rohkem. Ka mina ise kandsin aastaga kaks paari kingi ja ühed tennised nii ribadeks, et viskasin nad pikema jututa prügikasti.
Mis mind internetiostlemise puhul häirib, on aga tohutu hulk prügi, mis see endaga kaasa toob. Paari väikese ostu kohta tekib terve hunnik kartong- ja plastprügi. Ükskord ma isegi saatsin Amazonile kurja kirja ning illustreerisin selle fotoga tillukesest rullikeeratud lastevaibast, mis oli pakitud hiiglaslikku pappkarpi, mille ülejäänud ruum oli kuhjatud täis hiiglaslikku mullikilet. Kohutav raiskamine! Meie maja ees parklas oli küll seitse eri liiki prügikonteinerit, kuid juba ainuüksi mõnd vana ja katkist mööblitükki ning uue ümbert võetud pakendit ära visates täitusid need servani. See hiiglaslik hunnik peamiselt netipoodide logodega karpe, mis igal nädalal nagu nõiaväel nende vanade majalogude vahele kerkis ja monstrumina üle kartongi kogumiskasti serva ajama hakkas, meenutas mulle natuke samasugust nähtust Tallinnas Mustamäel viiekorruseliste paneelmajade vahel, kus ma lapsepõlves sageli vanaema juures aega veetsin – ühel hetkel asendusid sealsed Žigulid ja Zaporožetsid tutikate Mercedeste ja BMWdega, kuigi oluliselt avaramates oludes elavad inimesed sõitsid pigem vana Audi või Opeliga. Ela sa pealegi postsovetlikus siirdeühiskonnas või maailma vanimas demokraatias, reegel näib olevat sama – kui sa elad kitsastes oludes, siis tekib vajadus (üle)kompenseerida.
MAAILM PEOPESAS
Septembrikuus kõik-kõik on uus. Pärast suhteliselt valutult läinud sisseelamist oli kogu mu pere lõpuks koolis-lasteaias ja minul oli käes kauaoodatud aeg iseenda jaoks.
Alustasin siis ka kooliskäimist, Stanfordi continuing studies’i ehk õhtuse õppe programmis. Kuna ma polnud õigel ajal esitanud vajalikke pabereid ega tahtnud käia õppejõude palumas, ei tulnud päris ülikoolis õppimine kõne alla. Aga ka õhtuprogrammis on palju asjalikke loenguid ning mis peamine – see võimaldab õppida muude tegemiste kõrvalt. Nii saab teha kursusi täpselt endale sobivas tempos ja maksta iga aine eest eraldi. Kui tavaline Stanfordi tudeng peab kulud tasuma aasta peale ette (keskmine õppemaks on aastas umbes 45 000 dollarit, millele lisandub veel ligi 20 000 dollarit majutus- ja õppematerjalide kulu), siis õhtuses õppes maksab iga aine olenevalt punktide arvust ja iseseisva töö mahust vahemikus 275–700 dollarit. Tavalise 1–2aastase magistriprogrammi asemel võib niimoodi omandada vabade kunstide magistri kraadi 4–5 aastaga.
Registreerisin end ettevaatuse mõttes esialgu vaid ühte ainesse. „Moodsa Hiina demüstifitseerimine” pidanuks süllabuse järgi täpselt täitma need tühikud minu teadmistes, mis kevadel Tallinna ülikooli „Hiina majandus” sinna oli jätnud. Aga pärast esimest loengut sain aru, et see pakub märgatavalt enamat. Juba lektor ise oli omaette kuulamisväärsus, ametilt ajaloolane (kirjutamas raamatut Hiina trükikunsti ja kirjasõna hilisemast ajaloost), olid tal ka teravad poliitilised vaated. Kahetunnise loengu käigus haaras ta linnulennult kaks sajandit Hiina ajalugu Mingi dünastia langemisest oopiumisõdadejärgse majanduskaoseni ning mina – kui konkurentsitult noorim „tudeng” auditooriumis – taipasin, et minu ettevalmistus on piinlikult nõrk ja tööd tuleb teha märksa enam kui lihtsalt kohustuslik kirjandus läbi lapata. Järgmiste nädalate jooksul neelasin Hiina ajalugu nii raamatutest kui filmidest.
Võib tunduda paradoksaalne, aga minu maailmapilt ongi Ameerikas elades avardunud eelkõige Hiina kohalt. Californiast vaadates tundub Euroopa nii geograafiliselt kui eelkõige СКАЧАТЬ