Название: Minu California. Mull mullis
Автор: Ede Schank Tamkivi
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949511662
isbn:
Minu abikaasa Sten, kes viimased seitse aastat juhtis Skype’i arenduskeskust Eestis, oli üks neist, kes otsustas teha oma karjääris pausi ja minna (tagasi) koolipinki. Põhjaliku uurimistöö tulemusel valiski ta just Stanfordi ülikooli ja Sloani programmi.
Steni kursus oli ootuspäraselt väga kirju: 81 tudengi hulgas oli esindatud 40 riiki ja 26 erinevat passi. Kõige enam oli mõistagi ameeriklasi, aga palju oli õpilasi ka „Aasia tiigritest” ja teistest tõusvatest riikidest: Hiinast, Indiast, Singapurist, Jaapanist ja Brasiiliast. Euroopast oli tudengeid väga vähe: peale eestlase kaks rootslast, kaks sakslast, üks šveitslane, hollandlane, itaallane ja hispaanlane. Sünni poolest ukrainlane ja venelane olid juba üle kümne aasta olnud USA kodanikud.
Nende niigi hästi tuntud-teatud Euroopa riikide taustal hakkas Eesti hästi silma ja minu hiljem korraldatud tutvustusõhtu sai sümboolselt nimeks „Eesti ja ülejäänud Euroopa”.
Kui Eesti tekitas paljude seas uudishimulikku elevust, siis minule oli omakorda hämmastav tõsiasi, et programmi 81 tudengi seas oli kõigest 19 naist. Tegelikult on see ju isegi korralik number, arvestades tudengitelt nõutud kümneaastast kesk- või tippastme juhi kogemust. Pole vaja olla sotsioloog, et teada – kuigi ülikoolide lõpetajate seas on paljudes riikides naisi märgatavalt rohkem kui 50 % ja karjääriredeli alguses peaks neil olema meestega võrdne stardipositsioon, kaob „nõrgem sugu” ühel hetkel – umbes siis, kui nad sünnitavad oma esimese lapse – sealt redelilt ega tulegi sageli enam mitte kunagi tagasi. Mida kõrgemad ametikohad ja vastutusrikkam töö, seda vähem näeme seal naisi. Klaaslaest murravad läbi vähesed.
Siia sobib täienduseks statistika, mida Facebooki tegevjuht Sheryl Sandberg toob muude põnevate numbrite seas välja oma raamatus „Lean In”: 2012. aasta alguses oli maailmas 195 riigist vaid 17 riigil naissoost juht, ning kuigi USAs oli juba 1980. aastal ülikoolilõpetajate seas naisi sama palju kui mehi ja see number on ainult kasvanud, jõuab vaid väike osa neist tippu – ainult 14 % USA juhtivatest ametikohtadest on naiste käes. Näiteks Ameerika edukamaid ettevõtteid reastavas Fortune 500 tabelis on kõigest 21 ettevõtet, mille tippjuhiks on naisterahvas. Sheryl Sandberg, kellest sai hiljuti maailma noorim naismiljardär, on üks vähestest naistest selles nimistus.
Tulles tagasi Californiasse ja Sloanide juurde toon siia kõrvale veel statistikat: 81 Sloani magistranti tõid endaga Stanfordi kaasa 63 abikaasat ja elukaaslast. Vaadelgem aga lähemalt 19 õppima tulnud naist: neist kaheksal oli mees ja tervelt 11 naist olid vabad ja vallalised, kuigi nii mõnigi neist oli juba üle 40 aasta vana.
Need numbrid kinnitavad kibedat klišeed, et naised, kes on keskendunud õpingutele ja karjäärile, ei suuda sageli leida aega eraeluks või lihtsalt sobivat (samaväärselt tugevat) partnerit.
Siiski ei ole suurema pere loomine ka karjäärinaiste puhul tingimata välistatud. Nii oli ka Sloanide seas tõelistest supernaistest tudengeid, kes suutsid pealtnäha sujuvalt ühendada pere- ja koolielu. Näiteks meditsiinitööstuses karjääri teinud ameeriklanna Jean oli ühtlasi kolme kooliealise lapse ema. Tehnoloogiaettevõtetes arendusjuhina töötanud vene päritolu Daša sooritas aga sisseastumiskatsed vahetult enne teise lapse sündi (saades seejuures matemaatikas maksimumilähedased punktid) ning lippas loenguvaheaegadel koolist koju imikut toitma. Rootslanna Sylvia, kellel juba oli kolmeaastane poeg, käis pool kooliaastat ringi suure kõhuga ning jõudis kenasti enne oodatud sünnitustähtaega lõpueksamid ära teha, et siis paar päeva pärast lapse sündi sammuda koos teiste klassikaaslastega lõpuaktusel lavale diplomi järele.
Samas aitasid vaid singapurlannadest Marylini ja Jessica mehed kodus lapsi hoida, sellal kui nende naised varahommikust hilisõhtuni koolipinki nühkisid. Kõigil teistel nais-Sloanidel olid mehed pühendunud oma karjäärile ja lapsed viidi varahommikul lastehoidu/kooli või oli tööle värvatud usaldusväärne seltskond lapsehoidjaid. Nii oli Sylviale Rootsist appi tulnud tema pensionärist isa, et koolipäevadel lapselast kantseldada.
Siiski, oli ka üks Sloani-partnerist mees, kes oli täielikult lastele pühendunud! Kanadalasel Philipil küll endal lapsi ei olnud, kuid ta sai meie kogukonna hulgas kiiresti menukaks kui priitahtlik inglise keele õpetaja välismaalastest koduperenaistele ja nende lastele, kellele ta korraldas ka meisterdamisringe ja mänguõhtuid.
Juba kevadise tutvustusürituse ajal suutis Philip, hüüdnimega Suur Phil, paari päevaga panna oma sõbralikkuse ja toetava olekuga kõik teda ümbritsevad naised sulama kui või kuuma noa all. Nagu sellistel üritustel kombeks, pidi iga Sloani-partner suures laemikrofonidega varustatud auditooriumis püsti tõusma ja ennast lühidalt tutvustama. See tõi mõistagi hirmuhigi pihku ka mõningase esinemiskogemusega etlejatele, kuid kehvema keele- ja eneseväljendusoskusega inimestele – ja neid oli peamiselt kodustest emadest koosnevas seltskonnas palju – oli see nõnda närvesööv ettevõtmine, et nii mõnigi läks näost lapiliseks ja hakkas kokutama või koguni puhkes nutma. Phil aga hüüdis igale esinejale julgustuseks: „Sul läheb väga hästi!” või „Ära muretse, su inglise keel on suurepärane!”.
Phil töötas varem arvutimänge tootvas ettevõttes – nagu ka tema abikaasa –, kuid mõned aastad tagasi elas ta üle ränga mootorrattaavarii, oli pikka aega haiglas ning on siiani „kodune”. Kas mehel peab tingimata olema traagiline põhjus, et jääda koju ja lasta naisel keskenduda karjäärile ja/või enesetäiendusele?
Ma olen kindel, et mitte ainult Eestis, vaid ka mujal maailmas laiutab naiste ja meeste sissetulekutes lõhe, mis sunnib laste sündides puhtpraktilistel kaalutlustel isegi mõlema vanema valmisoleku puhul pigem naisi koju jääma. Palganumbrist ilmselt olulisem argument on muidugi bioloogiline determinism, nimetagu siis helgemad hinged seda pealegi eeliseks või kurjad keeled saatuse seatembuks. Kuhu tahes moodne meditsiin ka poleks arenenud, on loode siiski võimeline kasvama vaid naise kehas, naine peab ka sünnitama ning lapsele esimestel elukuudel hädavajalikku rinnapiima suudavad pakkuda vaid naised. See kõik tähendab kulutatud aega, mida ei saa millegi muu arvelt juurde napsata või tagasi pöörata. Jah, kindlasti on võimalik paarinädalase imiku juurest täie koormusega tööle naasta, nagu paljud Ameerika emad seda olude sunnil ka teevad, aga ma olen kindel, et see on nii vaimselt kui füüsiliselt väga kurnav. Ma mäletan uduselt, et olin mõlema lapse imikueas pidevalt omadega nii läbi, et ei suutnud umbes aasta jooksul mitte ühtegi raamatut läbi lugeda. Kui õnnestuski õhtul voodisse jõudes raamat kätte võtta, siis üle kolme lehekülje enne uinumist lugeda ei jaksanud. Pole kahtlustki, et aju oli ajutiselt pehmenenud. Samas oli laste saamine minu enda soov ja teadlik otsus, ja mul poleks tekkinud mõtetki neid beebina kellegi teise hoolde anda, et ise pühenduda mingile müstilisele „karjääritegemisele”.
Kolmas põhjus, miks naisi on juhtide hulgas vähe, on see kirjeldamatu „ühiskondlik surve”, näiteks kõikjal maailma meedias pidevalt taastoodetav väärastunud suhtumine, mis just nagu kohustab naisi korraga olema nii edukas karjäärinaine kui ka õnnelik pereema. Miskipärast ei näe me edukaid ettevõtjaid või poliitikuid käsitlevates meedia- või raamatutekstides erilist keskendumist heaks isaks olemisele. Samas kui üks naine tahab olla meestega võrdselt edukas, siis peavad tal lisaks edukale karjäärile olema kindlasti ka lapsed. Võrrelgem kasvõi kaht hiljutist USA välisministrit, Hillary Clintonit ja Condoleezza Rice’i. Mõlemad on klassikalises mõttes supernaised: väga tugevad isiksused ja omal erialal tõelised asjatundjad. Hillary Clinton on aga (hoolimata abikaasa korduvast petmisest ikka veel!) abielus ja ema СКАЧАТЬ