Название: Minu Brasiilia
Автор: Pille Gerhold
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949479986
isbn:
„He-he-hee! Kas te, vaesekesed, peate tõesti ootama homseni, et süüa riisi, ja ülehomseni, et saada makarone?”
Loksume kolmekesi – Ana Paula, Jens ja mina – lõppeva päeva mõjul kõik veidi norutades oma maasturis Ana Paula poole koju tagasi, kui autot juhtiv Jens järsku ühel kõrvalisel tänaval pidurite kriginal sõiduriista peatab. Ta on otsustanud üldist meeleolu parandanda ja meisse veidi uut elu ehk veel mõned kalorid süstida.
„Kuulge, ostame siit midagi erilist!” ütleb Jens, hüppab entusiastlikult autost välja ja jookseb kahe poisikesest tänavakaupmehe juurde, kellel ripuvad üle õla valgest stüropoorist külma- ja kuumakindlad kastid.
Hetke pärast naastes pakub ta meile kookoselõhnalisi lihaga täidetud tapioca14-jahust taskukesi. Need maitsevad tõesti päris hästi.
Mõni tund hiljem peame oma arvamust aga revideerima, sest meid on tabanud esimesi-päevi-troopikas-kõhutõbi.
„Me ei oleks tohtinud nendest stüropoorist kastidest toitu osta,” kahetseb Ana Paula. „Kui värskeid tapioca-taskukesi otse grillilt süüa, ei juhtu kindlasti midagi. Aga kookospiim ja liha võivad kuumuses halvaks minna ja keegi ei tea, kui kaua need taskud seal kastides seisnud olid.”
Meid see tagantjärele tarkus enam ei aita. Tegelikult soovitatakse põhjamaalt troopikasse reisimisel esimestel päevadel tänaval pakutavat toitu üldse mitte süüa ega lahtiselt seisvaid vedelikke juua ja isegi restoranis peaks toorsalatist keelduma, sest pole teada, millise veega see salat pestud on… Kraanivesi selleks ei sobi. Kuni kõhud uue maa bakteriflooraga harjuvad.
Järgmiste päevadega saame väga valulikult teada, et meie kõhud polnud veel uue mandri mikroflooraga harjunud. Kolm päeva on nii minul kui ka Jensil kõrge palavik ja me ei saa absoluutselt midagi süüa ega juua, mistõttu muutume nii nõrkadeks nagu ei kunagi varem. Ana Paulal pole loomulikult häda midagi. Mind ja Jensi on Ana Paula aga otsustanud viia arstile näitama, sest talle on selline hing-paelaga-kaelasseisund võõras ja võõrastav. Mine tea, mis imeravi need eurooplased vajada võiksid?
Nooblis erakliinikus on koridorides pikad punased vaibad ja hiirvaikselt lahti sahisevad automaatuksed.
„Tere päevast, daamid, härra, palun võtke istet, kohvi, tundke end nagu kodus, jah, loomulikult saab meil VISA kaardiga maksta,” kõlavad paljulubavad fraasid.
Selle kliiniku klientuur on, nagu peagi selgub, mitmepalgeline. Olen oma enesetunde ja tualettruumi ukse asukoha luubi all hoidmisega nii hõivatud, et unustan arstikabinetti minnes rahakoti lihtsalt ooteruumi pingile. Minut hiljem seda seal enam pole. Rahakotis olid peale raha ja pangakaartide kõik mu dokumendid, välja arvatud pass, mis oma formaadi tõttu õnnekombel ühte tavalisse rahakotti ei mahu. Ja teha pole midagi: mitte ükski patsient pole midagi näinud, kõik kliiniku töötajad on ausamatest ausamate nägudega ja juhuslikult pole valvekaamera just sel päeval sisse lülitatud.
Ka arsti juures ei lähe palju paremini. Meil soovitatakse vaid rohkelt juua ja paranemist oodata. Kui me juua ei taha, võivad nad meid kalli raha eest tilgutite alla panna.
Nii on mul ühekorraga peale ravimatu kõhulahtisuse veel dokumendid ära varastatud ja maailmalõpp ei tundu enam üldse kaugel olevat. Helistan pankadesse ja krediitkaardikeskustesse, lastes kaardid sulgeda. Järelemõtlemisel osutub kõige suuremaks löögiks juhilubade kadu. Ma pean ju varsti autoga metsa tööle sõitma. Ja autot juhtima pean just nimelt mina, sest loomulikult selgub, et mitte kellelgi mudilastest ei ole juhilube.
Helistan Eesti autoregistrikeskusesse, kust öeldakse, et mis tahes uutele lubadele peab isiklikult järele tulema.
„Võta Eesti saatkonnaga ühendust!” pakub Jens Saksamaaga paralleeli tõmmates.
Muidugi tuleb välja, et Eestil pole Brasiilias ega isegi terves Lõuna-Ameerikas ühtegi saatkonda, vaid Brasiilias abivajajate jaoks on üksainus aupeakonsul 2700 km kaugusel São Paolos. Telefonikõne aupeakonsulile pean inglise keeles, sest konsul ei oska eesti keelt. Ega tal mulle midagi lohutavat öelda polegi, ka ei ole tal iseenesestmõistetavalt juhilubade trükimasinat. Niisiis soovitab aupeakonsul:
„Kulla laps, ainus, mis ma teha saan, on saata teile paljude templite ja allkirjadega paber, milles kirjutan, et teil on juhiload. Näidake seda paberit autot kinni pidanud politseinikele ja lootke heale õnnele. Olete maal, kus kõrgema võimu rekvisiidid ehk templid tekitavad aukartust mis tahes sisuga paberil.”
Tagatipuks tuleb professor Marcos lagedale eriti nutika lahendusega. Ta olevat isiklikult järele proovinud, et templitega või templiteta paberitüki alla tuleb sokutada hoopis paar rahatähte ja juhilubadeta sõit võib jätkuda.
Võtan kokku oma esimestel Brasiilia päevadel saavutatu: keelt ei oska, kultuurikonteksti ei tunne, toit ei maitse, tervis on käest ära, dokumente pole ning sõprade arv tulevaste töökaaslaste hulgas on null.
Enne aga, kui tõsimeeli Euroopasse tagasisõidupiletite peale mõtlema hakkan, otsustan, et nüüdsest saavad asjad ju ainult paremuse poole minna. Või siiski mitte?
OOTAMINE
Pärast kolme kuud ootamist olen täiesti kindel, et ootamise oskus on Brasiilias ellujäämiseks esmatähtis.
Harjutan järgmised kuud aegamööda ootamise keerulist kunsti. Õpin oodatava aja täiteks mitte kärsitusest jalalt jalale tammuma, kella vaatama, vihastuma, kurtma või häält tõstma; õpin kannatlikkust, mida mul kunagi varem pole olnud. Pärast kõikide teiste eelnimetatud käitumisvõimaluste läbiproovimist selgub nimelt, et kannatlik meel on ainus edasiviiv jõud olukordades, mis kuidagi laheneda ei taha.
Oodata tuleb Brasiilias igal pool. Viis minutit internetilehekülje avamisel ja seda ka kiires ülikooli võrgus. Tund aega toidupoe kassasabas, kus kassiiri liigutused on aeglasemad kui teol ja ostjatel on kauba lindi peale ladumisega aega viimsepäevani. Tundide viisi bussipeatustes, kuhu bussid saabuvad olematu graafiku järgi ja enesestmõistetavalt mõnetunnise hilinemisega. Ja pool päeva mis tahes ettevõtmistes kohalikega, sest omavahelist juttu, naeru ja ettekäändeid mitte püsti tõusta ja minema asutada jätkuks terve raamatu jagu.
Brasiillased ise saavad ootamisega mängleva kergusega hakkama. Tavaliselt tõdevad nad sel puhul lihtsalt ja rõõmsalt:
„Ah, que vida!”15
või:
„Depois a gente vê”16
või ei pöörata ootepausile ülepea mingit tähelepanu.
Minu pikim ja väga kasulik ootamise СКАЧАТЬ
14
Maniokitärklis.
15
Ah, mis elu!
16
Eks hiljem paistab, mis saab.