Название: Langenud inglid. Sari «Varraku ajaviiteromaan»
Автор: Tara Hyland
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789985333693
isbn:
„Jää veel kas või viieks minutiks,” palus poiss, tõstis käe ja põimis sõrmed tema omadega vaheliti. Kui noormees teda enda poole tõmbas, tundis tüdruk sõõrmetes tema lõhna. Sean oli töötanud terve päeva põllul ning tema lõhn oli tugev ja mehelik. „Vaata ise, lähedal pole ainsatki hingelist.”
Franny vaatas ringi. Poisil oli muidugi õigus: maa oli söötis ja asus taluhoonetest kaugel. Seal ei käidud kunagi. Aga ikkagi…
„Ei,” jäi ta endale kindlaks ja tõusis. „Aeg on hiline ja emal on vaja toidutegemisel abi. Kui jään minekuga hiljaks, kütab ta mul taguotsa kuumaks.”
„Seda teeksin ma hea meelega ise,” ütles Sean naerdes, küünitas end ülespoole ja laksas tüdrukut mänglevalt tagumikule.
„Ai!” Tehes näo, nagu oleks see liiga familiaarne liigutus teda solvanud, ajas Franny end sirgu. „Teie, söör, ei ole härrasmees.” Lause pärines filmist „Tuulest viidud” ning neiu matkis seda öeldes täpselt Vivien Leigh’ lõunaosariikide venitatud aktsenti. Frannyl oli imiteerimiseks annet; tal pruukis inimesega kõigest paar minutit koos olla, ning juba oli ta suuteline tolle häält ja muid iseärasusi suurepäraselt jäljendama.
Seanil läks hetk aega, enne kui ta aru sai, kust see pärineb. „Ja teie, preili, ei ole daam,” andis ta vastu, püüdes võrdlemisi ülespuhutult järele teha Clark Gable’it.
Hetke vaatasid nad teineteisele naerdes otsa, tollest ühisest naljast rõõmu tundes. Sean võttis tal käest kinni.
„Saame hiljem kokku, eks?”
Franny lõi kõhklema. Minema lipsata ei olnud kunagi kerge.
„No kuule, kallike!” lunis tema silmarõõm. „Või muidu pean sõitma Corki ja otsima sealt endale uue naise.”
Noormees ütles seda naljaga pooleks, aga Frannyle mõjusid need sõnad ähvardusena. See oli tema suurim hirm: tüdruk kartis, et kui ta Seani tahtmist ei tee, kaotab too tema vastu huvi. Küllap oli poiss kohanud Inglismaal igasuguseid põnevaid naisi – kuidas võis tema, väike talutüdruk, nendega võistelda?
Võtnud kogu oma näitlemisoskuse kokku, õnnestus tal siiski ärevust varjata. Hoida salapära oli ainus võimalus säilitada noormehe huvi – selle oli ta ammu selgeks õppinud.
„Võib-olla saame kokku,” lausus ta, hääles pisitilluke annus upsakust. „Aga võib-olla ei saa ka.” Rohkem ei lausunud ta sõnagi, krahmas seelikusabast kinni ja pistis jooksu kodu poole, kuldpunased juuksed taga lehvimas nagu tuleleek.
Franny jooksis üle põldude; pikad viljakõrred kriimustasid tema paljaid sääri ning tüdruk teadis, et tal tuleb jälle vastu võtta peapesu. Õigupoolest polnud selles ju midagi uut. Ta sai alatasa õiendada, enamasti sellepärast, et lipsas töö juurest minema ja läks naabruses asuvasse linna kinno.
„Mis sul pähe tuleb, raiskad aega kinofilmide peale?” oli isal kombeks toriseda.
Aga Frannyl ei saanud iial isu täis Hollywoodi filmidest, mis lubasid tal paariks tunniks oma igavast elust põgeneda. Ta käis kinos, millal aga sai, ning unistas, et ühel päeval saab temastki selline täht nagu Rita Hayworth, Betty Grable ja Jane Russell ning ta ei pea alatiseks jääma igavasse Glen Vale’i, vaid võib hakata elama säravas Los Angeleses.
Franny vihkas seda kolgast, kus ta üles oli kasvanud. Corkist umbes neljakümne miili kaugusel asuvas külas ja selle ümbruses elas vaevalt rohkem kui kolmsada hinge. See oli armetu ja hall koht, kus mehed kas tapsid ennast tööga või jõid end surnuks, naiste elu sisu aga oli karta Jumalat ja sünnitada lapsi ning oma tütreidki ei õhutanud nad ootama midagi enamat.
Ometi tahtis Franny enamat. Ta oli sündinud selleks, et silma paista. Seitsmeteistkümnesena nägi ta välja täpipealt niisugune, nagu oodatakse ühelt iiri tüdrukult maailmas, kus standardiks on seatud Maureen O’Hara.2 Peale säravpunaste juuste olid tal suured rohelised vallatust täis silmad, rõõsa koore karva nahk ja väike ülespidi otsaga nina, mida katsid üksikud võluvad tedretähnid. Tema pehmet volüümikat keha oleks kadestanud isegi Lana Turner3 ning leegitsevad juuksed vastasid täpselt tüdruku kirglikule loomusele, mis oli sama sädelev kui tema välimus. Tundus, nagu oleks Franny välja astunud värvifilmist, samal ajal kui kogu krahvkond oleskles mustvalges. Neiu plaan oli küps: ta peab põgenema Glen Vale’ist nii ruttu kui võimalik. Ja täna oli ta oma unistuse täitumisele sammu võrra lähemal.
Franny torkas käe tasku ning tundis kergendust: kiri oli alles. See oli saabunud hommikul ja andis teada, et ta on Londonis peetavatele õdede kursustele vastu võetud. Neiu oli rõõmu pärast arust ära. Mitte et ta oleks nii kangesti ihanud saada meditsiiniõeks – ei –, aga see andis talle võimaluse lahkuda Iirimaalt. Kui Franny on kord Inglismaal, küllap ta juba leiab võimaluse teha seda, mida tõepoolest tahab: saada filmitäheks.
Aga kõigepealt tuli ületada üks suur takistus: hankida isalt õnnistus. Franny teadis, et isa ei taha lasta tütrel minna. Tema maailma moodustas Glen Vale ja Corkist kaugemal polnud ta õigupoolest kunagi käinud. Isas polnud seiklejaverd nagu Seanis, kes rääkis juba praegu sellest, et plaanib minna tagasi Inglismaale. „London on kõigi nende pommirünnakute järel rusudes. Seal läheb vaja ehitajaid, usu mind,” rääkis ta tüdrukule. Franny unistas endamisi sageli sellest, et nemad kaks võiksid Inglismaal koos elada.
Sedamööda kuidas Franny kodule lähemale jõudis, hakkas tema tuju langema. Talumaja ja selle kõrvalhooned olid tellistest – igavad madalad ehitised, mis polnud mõeldud pakkuma silmailu, vaid pidid lihtsalt täitma oma otstarvet. Õues pumpas tüdruk kaevust vett, et jahutada hõõguvat nägu. Keegi ei tohtinud aimu saada, kus ta oli käinud. Köögiaknad olid aurused, mis tähendas, et ta on õhtusöögile hiljaks jäänud. Kirudes kuivatas ta kiiresti käed põlle külge ja ruttas tuppa.
Franny paiskas köögiukse lahti ning teda tervitas keedetud loomaliha ja kapsaste niiske soolakas lõhn. Ta krimpsutas nägu. Ikka ja alati kas see või hautis – miks ei võiks nad vahelduseks süüa midagi muud?
Ema oli kummardunud pliidi kohale ja katsus kahvliga, kas kartulid on pehmed. Frannyt nähes tõi ta automaatselt kuuldavale pahameeleturtsatuse.
„Ja kust siis sina nüüd tuled, tüdruk?” Theresa Healey nägi välja täpselt samasugune nagu kõik teised Glen Vale’i naised. Kunagi oli ta olnud kaunitar nagu Frannygi, aga laste sünnitamine ja vaene elu olid tema ilust aastate jooksul vähe järele jätnud. Franny suurim hirm oli see, et ta võiks lõpetada samasugusena, nagu on tema ema.
„Kindlasti Sean Gallagheri juurest.” See tuli Franny vanemalt õelt Maggielt. Torge oli õel, see polnud mõeldud naljana. Maggiele meeldis kiusu ajada, eriti Frannyga. Ta oli kahekümnene – ilmetu ja vingus olemisega tüdruk, kes kadestas noorema õe ilusat näolappi ja särtsakat loomust.
Ema heitis Frannyle terava pilgu. „Loodan, et see pole tõsi, mu tüdruk.”
Franny ei vastanud, vaid piirdus sellega, et heitis õele tulivihase pilgu, ning too näitas talle vastuseks keelt. Erinevalt Frannyst polnud Maggiel muud soovi kui minna mehele. Tüdruk oli kõhn nagu kondikubu, tal olid kuri suu ja külmad silmad ning näol alati mossis ilme nagu ikka neil, kelle meelest elu on neile kätte jaganud kehvad kaardid. „See pole aus,” virises Maggie alatasa. „Oleks mina pooltki nii ilus kui Franny, oleksin juba ammu abielus.” Paraku ei saanud Franny lahti tundest, et kosilaste puudusel oli vähem pistmist õe välimusega kui tolle pideva kõhuvaluga.
Theresa СКАЧАТЬ
2
Iiri filmitäht ja laulja, sünd. 1920.
3
Ameerika filmi- ja teletäht (1921–1995).