Название: Greja piecdesmit nokrāsas
Автор: E. L. Džeimsa
Издательство: Apgāds KONTINENTS
Жанр: Современные любовные романы
isbn: 978-9984-35-604-4
isbn:
Man nekad nav nācies saņemt atraidījumu. Kaut gan… vienmēr biju pēdējā, ko izvēlējās basketbola vai volejbola komandai, bet tas man bija saprotams, jo es nemāku skriet un vienlaikus darīt arī kaut ko citu, piemēram, driblēt vai mest bumbu. Sporta laukumā es esmu ļoti bīstama.
Runājot par attiecībām, es nekad nebiju pakļāvusi sevi atraidījuma iespējai. Visu mūžu esmu pavadījusi, nedrošības mākta, juzdamās pārāk bāla, pārāk kalsna, nevīžīga, neveikla… Trūkumu saraksts ir garš. Tāpēc es vienmēr biju pirmā, kas atvairīja jebkādus tuvošanās mēģinājumus. Bija kāds puisis, ar kuru kopā mācījos ķīmiju, un es viņam patiku, bet nevienam nav izdevies izraisīt manī interesi – nevienam, tikai sasodītajam Kristjenam Grejam. Varbūt man vajadzētu izturēties laipnāk pret Polu Kleitonu un Hosē Rodrigesu, kaut gan nedomāju, ka viņus kaut reizi mūžā kāds pieķēris lejam asaras tumšā vietā. Varbūt man tikai vajadzēja izraudāties.
Izbeidz! Tūlīt pat! man pavēl zemapziņa, un es iztēlojos to pārskaitušos lūkojamies uz mani. Zemapziņa ir sakrustojusi savas iedomātās rokas un ar kāju sit pa zemi. Sēdies mašīnā, brauc mājās un mācies. Aizmirsti viņu… tūlīt pat! Un beidz sevi žēlot.
Es dziļi ievelku elpu un pieceļos. Saņem sevi rokās, Stīla. Slaucīdama asaras, es tuvojos Keitas mašīnai. Es vairs nedomāšu par Kristjenu Greju. Pieņemšu notikušo kā vērtīgu pieredzi un pievērsīšu visu uzmanību eksāmeniem.
Kad ierodos mājās, Keita sēž pie ēdamgalda un strādā ar datoru. Viņas smaids pagaist, kad viņa ierauga mani.
– Ana, kas noticis?
Nē, tikai ne to! Tikai ne pratināšanu Ketrīnas Kevanas izpildījumā. Es papurinu galvu, brīdinādama, lai viņa atkāpjas, bet tas iedarbojas tikpat labi kā uz aklu un kurlmēmu cilvēku.
– Tu esi raudājusi. – Mana draudzene izcili prot paziņot acīmredzamo. – Ko tas neģēlis tev nodarīja? – viņa ieņurdas, un viņas seja… Jēziņ, es pat nobīstos.
– Neko īpašu, Keita. – Un tā patiesībā arī ir visa problēma. Es savelku lūpas sājā smaidā.
– Kāpēc tad tu raudāji? Tu nekad neraudi, – viņa atmaigusi nosaka un pieceļas. Keitas zaļajās acīs manāmas raizes. Viņa mani apskauj, un es jūtu, ka nāksies kaut ko pateikt, lai viņa atkāptos.
– Velosipēdists gandrīz notrieca mani uz ielas. – Neko citu es nespēju izdomāt, bet ar to pietiek, lai Keita uz brīdi aizmirstu… viņu.
– Ārprāts, Ana, vai tev nekas nekaiš? Vai tu savainojies? – Viņa tur mani izstieptas rokas attālumā un ātri nopēta.
– Nē. Kristjens mani izglāba, – es nočukstu. – Tomēr es ļoti satrūkos.
– Tas mani nepārsteidz. Kā noritēja kafijas dzeršana? Es zinu, ka tev riebjas kafija.
– Es dzēru tēju. Viss bija labi, nav nekā tāda, par ko stāstīt. Nemaz nezinu, kāpēc viņš mani uzaicināja.
– Tu viņam patīc, Ana. – Keita nolaiž rokas.
– Vairs nē. Mēs vairs netiksimies. – Jā, man izdodas to pateikt mierīgi.
– Vai tiešām?
Sasodīts, Keita ir ieintriģēta. Es ieeju virtuvē, lai viņa neredzētu manu seju.
– Jā… mēs abi neesam līdzvērtīgi, Keita, – es sāji nosaku.
– Kāpēc?
– Jēzus, Keita, tas taču ir acīmredzams. – Es apsviežos apkārt un lūkojos uz draudzeni, kas nostājusies durvīs.
– Man nē, – viņa iebilst. – Jā, Grejam ir vairāk naudas nekā tev, bet viņš ir bagātāks par vairumu cilvēku Amerikā.
– Keita, viņš… – Es paraustu plecus.
– Ana! Dieva dēļ, cik reižu man tev jāskaidro, ka tu esi ļoti skaista! – viņa mani pārtrauc, atkal ķerdamās pie bieži atkārtotas runas.
– Lūdzu, Keita, man jāmācās, – es nosaku, un viņa sarauc pieri.
– Vai vēlies izlasīt rakstu? Tas ir pabeigts. Hosē uzņēma lieliskus attēlus.
Vai man vajadzīgs uzskatāms atgādinājums par glīto Kristjenu Greju, kurš mani negrib?
– Protams. – Man izdodas uzburt sejā smaidu, un es pieeju pie datora. Un tur jau viņš lūkojas uz mani no sava melnbaltā attēla, vērtē mani un nospriež, ka viņam nederu.
Es izliekos, ka lasu Keitas rakstu, bet ik pa brīdim ielūkojos Kristjena rāmajās, pelēkajās acīs, meklēdama fotogrāfijā kādu iemeslu, kāpēc viņš nav man piemērots – tie ir viņa paša vārdi. Un piepeši viss kļūst žilbinoši skaidrs. Viņš ir pārāk satriecoši izskatīgs. Mēs abi esam no divām dažādām pasaulēm. Es gara acīm redzu sevi kā Ikaru, kas pielido pārāk tuvu saulei un apdedzis krīt. Viņa vārdi kļūst saprotami. Kristjens nav man piemērots. Lūk, ko viņš domāja, un tādēļ atteikumu pieņemt ir vieglāk… gandrīz. Ar to es spēšu sadzīvot. To es saprotu.
– Ļoti labi, Keita, – es nosaku. – Bet man jāiet mācīties. – Es apsolu sev vairs nedomāt par Kristjenu un atveru lekciju piezīmes.
Tikai tad, kad jau esmu gultā un cenšos iemigt, es ļauju sev domās atgriezties pie savādā rīta. Man visu laiku ausīs skan Kristjena teiktais par to, ka viņam nemēdz būt draudzeņu, un es dusmojos uz sevi, jo nepievērsu uzmanību šiem vārdiem uzreiz, pirms metos viņa skavās un ar katru savas būtības daļiņu lūdzos skūpstu. Viss jau bija skaidrs – viņš negribēja attiecības ar mani. Es pagriežos uz otra sāna un laiski prātoju, ka Kristjens varētu dzīvot celibātā. Es aizveru acis un grimstu miegā. Varbūt viņš gaida īsto meiteni. Bet tā neesi tu. Zemapziņa vēl pēdējo reizi ietriec man dunci sirdī, pirms ļaujos miega skavām.
Un sapnī es redzu pelēkas acis un sarežģītus piena rakstus kafijā, un es skrienu pa tumsu, ko atdzīvina tikai blāvas gaismas strēles, un es nezinu, vai skrienu pretī kaut kam vai bēgu… nekas nav skaidrs.
Es nolieku pildspalvu. Viss. Pēdējais eksāmens ir nokārtots. Manā sejā parādās Češīras kaķa cienīgs smaids, un tā ir pirmā reize šīs nedēļas laikā, kad pasmaidu. Ir jau piektdiena, un šovakar mēs svinēsim, tiešām svinēsim. Varbūt es pat piedzeršos! Nekad vēl neesmu piedzērusies. Es pametu skatienu uz Keitu zāles otrā СКАЧАТЬ