Bļodā kaut kas šļakstījās.
"Es pagatavoju medu, tas ir tikko nogatavojies, tas ir raudzēts," Tihomirs klusi sacīja un slēpti paskatījās apkārt. "Ja tikai Merjaša nebūtu parādījusies un uzzinājusi… Nu, ja viņš uzradīsies pie ezera un meitenēm, tad mums būs laiks iedzert un parunāties." Un saruna, es redzu, noritēs tā, ka bez medalus neiztiks.
Paņēmis krūzi, viņš izņēma no bļodas, un Vasilijs atkārtoja pēc viņa. Medus bija zeltains, caurspīdīgs un smaržoja pēc medus un garšaugiem.
"Nu, mēs ar Borisu bijām ieroču brāļi," priekšnieks iesāka, drūmi skatīdamies uz sāniem. – Viņi vajāja stepju ļaudis, ak, tie bija krāšņi gadi… Tagad viss ir kluss, bet kā es biju jaunāks, un dienvidu zemēs… Nu, vai jūs zināt par dienvidiem?
Viņš paskatījās uz augšu.
Vasīlijs paraustīja plecus.
– Jā, es nemaz neesmu no šīm tavām zemēm. Mēs to pieņemsim no citiem, ļoti attāliem. Kā tad ir ar dienvidu zemēm?
– Kas? Starp prinča brāļiem notika strīds, Vadims pienāca pie mums un lūdza palīdzību. Mēs palīdzējām… Mēs ar Borisu toreiz bijām kā brāļi, kuri zināja, ka tā iznāks… jā.
Tihomirs vienā rāvienā notecināja krūzi, noslaucīja blondās ūsas, nopūtās un atkal paņēma medu. Vasilijs arī iedzēra malku: saldo ūdeni, un tas arī viss. Tomēr viņš joprojām atcerējās vakardienas kvasu, tāpēc nolēma nedzert pārmērīgi.
Un priekšnieks apbēdināts izlēja savu dvēseli. Viņš stāstīja, kā viņa dzīve risinājās kā pasakā: viņam bija svainis, mīļotā sieva, un valstība kļuva stiprāka, visi viņa ienaidnieki tika piekauti. Taču nāca tikai šausmīga nelaime – vai nu kāds ļaundaris bija greizsirdīgs un nodarīja postu, vai varbūt viņa bravūrīgā viena acs laime pati pamanīja un plānoja viņam kaitēt.
"Viņa mani pameta, mans mazais gulbis," Tihomirs šņukstēja un ar piedurkni noslaucīja mitrās acis. Pēc tam viņš atkal dzēra un ilgu laiku klusēja.
Arī Vasilijs dzēra, nezinādams, ko uz to teikt.
"Ilgu laiku es nebiju no bēdām es pats," vadītājs beidzot turpināja. "Un es aizmirsu par savu meitu un par savu svaini, un par valsts lietām, bet Boriss mani iecēla par padomnieku." Aizjūras vēstnieki ieradās grūtos laikos…
Viņš vēl iedzēra un teica, ka Kazimirs, zemūdens čūska, melnais burvis, ar tiem sūtņiem ir kuģojis, un sācis sapīt caru Borisu ar savām burvībām.
"Es ilgu laiku neesmu bijis pie cara – nu, godīgi sakot, tā ir mana vaina." Sākumā viņš mēģināja kliedēt manu melanholiju, un tad viņš skatījās un skatījās, un pamāja ar roku, atstājot mani vienu. Un tad es nāku – un šis Kazimirs seko viņam uz papēžiem, Boriss, šķiet, nevar pateikt ne vārda, viņš turpina skatīties apkārt uz šo čūsku. Pirms tam viņš dzīvoja pēc sava prāta, bet tagad it kā jautā: vai es visu saku pareizi, Kazimiruška? Uh, bezdibenis!
Izdzērām vēl un bļoda bija tukša. Priekšnieks atkal izgāja ārā un drīz atgriezās ar pilnu kravu.
"Nu, kad es uz viņiem skatos, tas nozīmē, ka ļaunums pārņem mani," viņš turpināja, apsēdās un pastiepa roku, lai piepildītu savu krūzi. "Bet tas ir labi, šķiet, ka vēstnieki gatavojas doties prom, es nolēmu klusēt." Tā viņi aizgāja, bet šī melnā čūska palika!
Tihomirs trieca ar plaukstu pret galdu.
– "Ļoti noderīgs un gudrs cilvēks," ugh! Un šis gudrais vīrs apņēmās iemācīt Borisam valdīt pār valstību, un viņš priecājās, ausis palika vaļā…
Virs galda virsmas parādījās ragi, tad pinkaina galva ar dūri, un tad viss velns uzrāpās augšā pa galdautu un vilka vēl vienu. Izskatījušies gan bailīgi, gan ļauni, viņi paskatījās uz bļodu.
"Lūk, paskatieties, mazās meitenes," Tihomirs mierīgi sacīja, norādot ar roku. "Iepriekš mums tādi cilvēki dzīvoja visur." Ūdenszāles, ūdenszāles, vīnogulāji, braunijas utt. Un tagad tās vairs nav. Tas tā, Kazimir, nolādētais nelietis! Viņš saka, ka nav jēgas ielaist mūsu zemēs visādus ļaunos garus, tie rada visas nepatikšanas. Un viņš nolēma: noķert un izsūtīt trimdā.
Vasīlijs malkoja medus un klausījās, atpūšot vaigu ar roku, kā melna un dziļa plaisa gulēja starp Borisu un Tihomiru, kā tagad bija bijušie svaiņi, kuri kaujā aizsedza viens otra muguru un ne reizi vien izglāba dzīvības. ķīvējas kā nikni suņi.
"Vasja, viņš sita tur, kur sāp," Tihomirs nopūtās. "Borisam ir tikai viens dēls, bet aukles viņu nepieskatīja." Nomainīja bērnu pret pārģērbšanos. Viņi jau bija viņu pēruši un ielika krāsnī uz lāpstas, un Boriss solīja neizmērojami zeltu un sudrabu, ja kāds varētu palīdzēt – šie palīgi plūda no visas malas, bet viņi visi padevās. Viņi parausta plecus un saka, ka viņš nav aizstājējs, bet tāds ir dzimis. Viņi noteikti ir izgāzušies un melojuši.
Tihomirs paraustīja plecus un dzēra vēl. Meitenes notupās pie bļodas malas, paslēpās, kad viņš sniedzās pēc krūzes, un tad atkal izbāza ragainās pieres.
– Nu, viņi viņu nosauca par Velimudru, ieslēdza savrupmājā, lai neviena acis uz viņu neskatītos. Viņa mati ir reti, zobi ir šķībi, acis ir šķības, viņš ir īss, bet viņa krusts ir platāks par mucu. Viņam kājas ir līkas, viņš vazājas apkārt, viņš nesaprotami slīgst un burkšķ, nevis kā mēs, kā tu. Redzu, mainoties.
Vasilijs pabeidza dzērienu un iedzēra vēl, domādams, vai apvainoties par šādu salīdzinājumu vai arī to ignorēt. Tāpēc viņš domīgi notecināja krūzi. Aizpildīja to vēlreiz.
Čiekuri iekarināja astes bļodā, saslapināja un sāka sūkāt medu. Vasilijs aizsedza krūzi ar plaukstu, lai neviens tajā neķertos, un nolēma, ka no bļodas vairs nedzers.
"Bēdas ķēniņam ar tādu un tādu dēlu, un dievi viņam nedeva citus mantiniekus." Nu, tēva sāpes ir saprotamas. Tas nozīmē, ka Boriss lēma, ka visiem esošajiem ļaunajiem gariem ir jāpārvietojas šeit uz Perlovku. Viņi smējās – nu, mēs to zinām, nav tā, ka karalis viņiem pavēlēja! – bet tikai Kazimirs pats ķērās pie lietas.
Priekšnieks noklusināja balsi.
– Viņam ir slikts putns, pūce. Viņa ir pelēka un ar dzeltenām acīm. Tieši ar šo pūci viņš devās medībās, un es nezinu, kas tur beidzās, tikai visi, kas varēja, aizbēga uz citām zemēm. Viņš nobiedēja gan braunijus, gan goblinus. Un es teikšu tā: kāds cilvēks uz to ir spējīgs?
Meitenes kaut ko nesaprotamu murmināja un dusmīgi trieca ar dūrēm pa bļodas malu.
"Agrāk es biju nesavaldīts ar mēli, bet bez gulbja es biju pilnīgi…" Tihomirs nopūtās. "Un es arī sāku pamanīt, ka šī melnā čūska lokās ap Marjašu, un Boriss tieši teica: būtu labi, ja jūs kļūtu radniecīgs." Kazimirs, viņi saka, es pasludināšu par mantinieku, pēc manas nāves viņš valdīs valstībā. Toreiz es nevarēju sevi savaldīt un pateicu visu. Nu, par to mani atalgoja, pats Kazimirs СКАЧАТЬ