6 смертних гріхів
Пролог
Не має величі ціни,
В вогні червоної розправи,
Хоч я горю у тих бажаннях,
Які я забираю із собою в дні,
Бо від сотні літ,
Я бачив цей злий світ,
Горів охоче,
Неначе кров в астралі так воркоче,
І світить мені шлях зоря ясна,
Чому вона?
Чому мені така?
Світила, вогнем своїм їх оповила,
Й вчасно в раз згоріла,
Я є те зло, якого ще тут не було,
Бо у світі, зло в завіті,
Мене в пітьму раз понесло.
Ну що ж, тягни мене буденна,
Війна ота така злиденна,
Хоч раз я правду тут скажу.
Ви є ніхто, нічим ви є,
Наставлення мої вам слухать.
Та керуватись моїм духом,
Який життя моє веде.
Гори свіча, та де-не-де,
Плати їм тварям той розплатой,
Яку повинні вони взяти,
Й приклонитись за цей світ.
Бо правдой вдарить в цей одвід,
Переб’є ваш заповіт,
Який керує всіма вами,
Та знищує усе без тями,
Та й смерть не жде,
Всіх в правду забере,
Забере усіх долями,
Та не покутними пістрями,
Весь світ до біса рознесе!
Та й вдарить грім,
І тоді все!
Усе простується до дзвіна,
Й враз упаде на коліна,
Та й де любов? Яка любов?
Яке безжурне те кохання,
Горить іскра, та не в останнє,
Три вершника знесуть цей світ.
Ось вам і перший заповіт.
І
Нападок
Ось їде потяг в даль,
Горить та ясна спектораль,
Й знедолена душа сидить.
Сидить він в тьмяному вагоні,
Та й розуміє, що він тоне,
На дні червоного бокала,
Та все ж він п’є, бо зна немало,
Та й баче враз так пілігрима,
Який теж п’є, й трактує щось відмінно,
Так, що весь люд звівся до тих слів.
«Що ж підійду я» – каже він,
І йде, рушає, щоб те знати,
Та не знає, що й сказати,
Коли в раз чує тихий дзвін.
«Дивно… А може я є він?»,
Той недалекий щось промовив,
Про правду, вартість скотобою,
Ту, що без бою віддають.
Та й враз він в спогадах майнувся,
Та й незабаром проснувся
В таверні, в сяєві тих днів,
Та й там сиділи волоцюги,
Яких без кайданів здавлюють ланцюги,
Та й він подумав вийти звідти,
Але його враз оповили колючі терена пістрі.
Неначе мозок щось здавило, та й пожерає всі спогади оті,
Розплющив очі на колінах, та й зрозумів, чим він є,
Він є нічим, студентом обіднілим, та й все морок його несе
Несе назад у ту таверну, та й піднімає з собой люд,
І починає він гулять.
Бо сум без здогаду несуть,
І він гуляє, тай гуляє і випиває пів бокала,
Та розуміє, що ніщо,
Нічим він є у цьому полі,
Позбавленний він тої долі,
Повік щоденним та покорним,
Судилось йому СКАЧАТЬ