Название: Ehatähe rüütel
Автор: Kaupo Pähkel
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Научная фантастика
isbn: 9789985322987
isbn:
Juba lapseeast peale ilmnesid Aelial erakordsed vaimsed võimed. Loomulikult ei aimanud keegi, et selle taga oli kogu meie sõsarkonna maagia, ning kuidas ilma selleta seletada kas või asjaolu, et vürstisoost noormees armub jäägitult tundmatu päritoluga neiusse, keda ta näiliselt juhuslikult kohtab ning abiellub temaga vaid mõni päev pärast tutvumist?
Kuid kuula edasi. Aelia polnud veel seitset aastatki vana, kui avastati, et ta võib ainuüksi käepuudutusega leevendada valusid ja sulgeda verejooksu. Barbarite seisusevahed pole nii jäigad nagu meietaolistel ning teatud päevadel võis iga soovija tulla Aelia juurde ja saada temalt oma valudele leevendust. Ning kui neiu sai kaksteist aastat vanaks, nägi ta ühel ööl, kui suhted edelarahva ja cirianlaste vahel taas väga teravaks olid läinud ja barbarid hertsogkonna vastu sõjakäiku plaanitsesid, prohvetliku unenäo, mis ennustas barbarite sõjaväele lüüasaamist ja mõnede tähtsate väepealikute hukkumist. Siiski pidasid barbarid naeruväärseks sellist tähtsat üritust ühe tüdruku unenäo pärast pooleli jätta. Barbarite armee ületas Rahutu jõe ja sisenes hertsogkonna maadele. Ja kõik läkski nii, nagu Aelia oli ennustanud. Barbarite vägi sattus varsti pärast Ciriani piiride ületamist hästiorganiseeritud varitsusele, paljud kanged mehed leidsid surma Ciriani noolte läbi ja ellujäänutest käis üle rüütliratsavägi. Mitte keegi neist väepealikutest, kelle surma Aelia oli ette ennustanud, ei tulnud eluga tagasi.
Ja pärast seda muutus kogu edelahõimu suhtumine Aeliasse. Juba varemgi pidas kolme hõimu rahvas temast lugu tema ravijavõimete pärast, nüüd polnud enam kellelgi vähimatki kahtlust, et neiul väga tugev side kõrgemate vaimsete maailmadega. Nii mõnedki korrad nägi ta unes ettekuulutusi, mis mõjutasid tugevasti kolme hõimu käekäiku. Tänu neile ettekuulutustele jäid ära mitmed barbarite kavatsetavad sõjakäigud Ciriani vastu ning barbarid said õigeaegselt hoiatusi mõnede cirianlaste rünnakute eest. Ühesõnaga – verised lahingud ja võõraste maade rüüstamine, mis selliste sündmustega paratamatult kaasas käivad, asendusid paari väiksema kokkupõrkega piiril, kus võrdsed väed teineteiselt päeva või paari jooksul mõõtu võtsid ja pärast mõõduvõtmist sama targalt kodu poole kõndisid.
Kõik see valmistas ette püsiva rahu saabumist kahe tugeva naabri vahel, see omakorda oleks aga pidanud panema aluse ühe uue rahva tekkele. Nii et pole midagi imestada, kui Aeliale sai ebausklike barbarite seas osaks ülim aukartus ja lugupidamine. Häda sellele, kes barbarite kuuldes oleks kas või vihjamisi julgenud öelda tema kohta midagi halba, ta oli nende jaoks justkui mingi jumalanna, kelle kaitseks või kelle au nimel poleks ükski kolme hõimu hulka kuuluv mees silmapilkugi kõhelnud oma elu ohverdamast.
Ja nüüd tundus ju igati ootuspärasena, et ühel päeval, kui Aelia oli kaheksateist aastat vana, saabus tema vürstist isa juurde ristiusku kuulutav rändjutlustaja. Muuhulgas avaldas ta soovi ka Aeliaga nelja silma all rääkida ja paar päeva hiljem lasi Aelia end ristida. Sellega tehti kolme hõimu hulgas ristiusustamisele nii-öelda ots lahti. Muidugi, kristlasi leidus kirderahva hulgas varemgi, barbarid kui suured individualistid ei vaeva kunagi oma pead selle üle, kas kellegi naaber on kristlane või pagan – ükski endast lugupidav barbar ei sega end kunagi oma hõimukaaslase eraasjadesse. Kui aga ristiusu võttis vastu keegi, keda kõik kolm hõimu jumaldasid, leidis see barbarite seas otsekohe laialdast järgimist. Tuhandete kaupa lasid nad end pöörata, maale kutsuti hulgaliselt preestreid, kes ristisid inimesi külade viisi.”
„Imelik mõelda,” sõnas Ylvio nüüd vahele. „Nii palju võib tuua näiteid, kuidas mingi suurvõim üritab mõnda paganahõimu aastakümneid kristlasteks teha, kuidas korraldatakse veriseid rüüsteretki ning sunnitakse inimesi surma ja piinade ähvardusel endale risti kaela riputama. Ning esimesel võimalusel pestakse ristivesi maha ning korraldatakse sama verine vasturetk. Ent siin – üks väeti tütarlaps, kes võidab kogu rahva südame, saadab lühikese ajaga palju rohkem korda kui hästirelvastatud armee.”
„Imelikku pole siin midagi. Kui tõepoolest mõelda, siis just nii see peabki olema. Aga läheme edasi. Ühel ilusal päeval saabus Walko III juurde barbarite hõimupealikute saatkond eesotsas Eonoriga, et sõlmida igavene rahu Ciriani hertsogkonna ja kolme barbarihõimu vahel. Ühtlasi kinnitasid barbarid valmisolekut tasuda hertsogkonnale varasemate aegade sõjakahjude eest. Ka cirianlased olid nendest sõdadest tüdinud ning suure pidulikkusega kuulutati kahe rahva vaheline pikaaegne vaen lõppenuks. Kuu aega hiljem austas Walko Eonorit vastukülaskäiguga ning kui Eonor temale oma tütart esitles, ei saanud Walko, tol ajal veidi üle kahekümne aasta vana, temalt enam silmi lahti. Aelia, kes nägi välja täpselt samasugune nagu ta ema üheksateist aastat tagasi, pani noore hertsogi juba esimesel kohtumisel endasse armuma. Ning juhtus see, mis juhtuma pidi. Paar nädalat hiljem, kui Walko oma saatjaskonnaga Ciriani poole liikus, ratsutas tema kõrval kaunitar, keda kõik kolm barbarihõimu jumaldasid kui elavat pühakut. Ütlematagi selge, et paremat tagatist rahu püsimiseks cirianlaste ja kolme hõimu vahel oli raske ette kujutada. Tõsi küll, kui Aeliast sai Walko naine, ei näinud ta enam nägemusi, kuid ta imettegevad ravijavõimed jäid ja varsti jumaldas teda ka kogu Cirian.
Mõistad sa, et nüüd tekkis hea võimalus liidu sõlmimiseks cirianlaste ja edelahõimu vahel? See oleks pidanud lõpuks viima nii kaugele, et äsjaristitud barbarihõimud ning Kuningriigi rahvas panevad aluse uuele rahvale, kes ühendab mõlema poole paremaid omadusi. Et kõik rahulikult toimuda saaks, selle eest pidi hea seisma ka meie sõsarkonna valge maagia. Esimest korda kasutasime me Tähekristalli just siis, umbes sellel ajal, kui Aelia oli juba kaheksandat aastat Ciriani hertsoginna olnud ning nende poeg Ylvio seitse aastat vanaks saanud. Kahjuks aga ei jäänud see tegevus kõigist meie püüdlustest hoolimata märkamatuks ühele kurikuulsale ordule, kes Tähekristalli hea meelega oma valduses oleks näinud. Surmarüütlitest oled sa ju kuulnud?”
Ylvio noogutas. See nimi oli valgete paladiinide seas hästi tuntud – kurikuulus rüütliordu, mille tekkelugu ulatus peaaegu sama kaugele aegade hämarusse nagu valgete paladiinide omagi. Ordu tuuma ehk nii-öelda Sisemise Ringi moodustas surma- ja kaosemaagiat viljelev preesterkond ning tema olulisimaks löögijõuks oli üksus võitluses üliohtlikke valiksõdalasi, kes olid end enamasti vabatahtlikult tumedate jõudude teenimisele pühendanud.
Omakasupüüdlikud inimesed lähevad tihti kokkuleppele kurjaga, et see neid eesmärkide saavutamisel aitaks ning kurjusejõud ei keeldu iialgi aitamast. Nad aitavad sind alati, kui sa ainult soovid. Kahjuks on aga kõigil tasuta hüvedel üks väga halb omadus – nende eest tuleb maksta. Ning hind on seda rängem, mida hiljem sa seda endale teadvustad. Alguses võib sellise lepingu sõlminud isik arvata, et ta on kurjusejõud enese heaks tööle pannud ja tunda rõõmu oma muretust elust. Ühel silmapilgul jõuab aga kätte olukord, kus inimene ei saagi enam nende abita hakkama. Siis võtavad kurjusejõud võimust ning teine lepingupool osutub ise nende alandlikuks orjaks.
Suuremad kokkupõrked Surmarüütlite Ordu ja Valgete Paladiinide Vennaskonna vahel olid toimunud hulk aastaid tagasi, niinimetatud „mõjupiirkondade jagamise” ajal. Kui tingimused olid võrdsed, jäid enamasti peale siiski valged paladiinid, sest kuri ei saa kunagi hea vastu ja must maagia ei võida valget maagiat. Millegi täiuslik valdamine, olgu see siis võlukunstid, võitlusoskused või mis tahes, nõuab vabatahtlikku, ennastsalgavat ja jäägitut pühendumist. Kurja poolele ei asu inimene aga mitte kunagi oma vabast tahtest, vaid ikka mingite omakasupüüdlike eesmärkide nimel, seetõttu ei saa siin juttugi olla ennastsalgavast, veel vähem ennastohverdavast jäägitust pühendumisest. Nii saidki surmarüütlid Valgete Paladiinide Vennaskonnalt paaril korral rängalt lüüa ning lasid end tõrjuda salajastesse kantsidesse, mille ründamine oleks ilmselt ka paladiinidele üle jõu käinud. Seal tegelesidki nad oma musta maagiaga ning käisid vahetevahel ootamatutel röövretkedel, kuid millegi suurema ettevõtmiseks puudus neil tänu paladiinidele siiski võimalus.
„Nii et oled kuulnud,” rääkis Terria edasi. „Oled kuulnud nii surmarüütlitest kui ka nende tagaplaanile tõrjumisest sinu vennaskonnakaaslaste poolt. Viimase СКАЧАТЬ