Название: Minu Tšiili
Автор: Liisi Lõo
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949479634
isbn:
Autos ütleb Maca: „Kuule, käime Dani juurest läbi. Äkki ta tuleb ka meiega.”
Marco muudab suunda ja kuna Pitrufquén on nii pisike, olemegi mõne hetke pärast Dani maja ees.
Dani maja on hoopis teistsugune. Esiteks kolmekordne, mis on Tšiilis üpriski haruldane – tavalistel eramajadel pole üle kahe korruse. Ka laed on kõrgemad, maja on vanem ning meenutab euroopalikku ehitusstiili. Dani pere valduses on maja osa ning avatud köögis on Dani ise. Diivanite peal on kitarrid, mõnel keel katkenud.
Meil kulub natuke aega Dani veenmisele, kuid ta paneb meile südamele, et me sellest Piale mitte mingil juhul ei räägiks.
„Ta muutub väga armukadedaks,” ütleb Dani mulle selgitavalt, kui me autosse istume.
La Roma – selline on Pitrufquéni kui mitte ainsa, siis kõige populaarsema ööklubi nimi. Tänava poolt paistab vaid paksu betoonseina sees olev ukseorv, millest vonkleb välja pikk inimeste saba. Marco keeldub autost väljumast ja seletab miimika abil ka mulle, et ta on liiga väsinud, et tulla.
Ööklubi turvamees vaatab pikalt mu postiga saabunud Tšiili ID-kaarti. Ta justkui üritaks mu uut isikukoodi pähe õppida. Tšiilis lastakse klubidesse tantsima ka 16aastaseid ja seega pole mul põhjust karta, et mind ukse taha jäetakse. Üritan naeratusega turvamehe karmi ilmet leevendada, kuid see ei mõju.
Ööklubi ise koosneb väikesest eesruumist, kuhu saab jätta mantlid, ning suurest tantsusaalist, mis ulatub läbi kahe korruse.
Nagu võluväel ilmub kõigi jaoks lauale rumm koolaga. Taustaks tümpsub techno või hoopiski trance või mõni meeletu remix. Ühele seinale lastakse projektoriga suvalist muusikavideot, mis ei lähe muusikaga üldse kokku. Tantsupõrandal, mis on kaetud suurte valgete plaatidega, ei ole kedagi.
„Miks keegi ei tee midagi?” küsin Danilt.
„Sest pole muusikat. Ja kõik on veel kained ka. Õige muusika hakkab alles pärast keskööd,” karjub Dani mulle kõrva.
„See on reggeaton!” karjub Macarena, vihjates uuele rütmile, mis täidab tantsusaali. „Lähme nüüd!”
Tundub, et ka ülejäänud ruumisviibijad voolavad tantsuplatsile. Paljudel on sigaret hambus ning õhk on suitsust paks.
„Liiguta puusi ka!” hüüab Dani. Ta naerab mu üritused välja ja näitab koos Leoga ette.
Ma pole kunagi näinud, et meeste puusad võivad nii vabalt liikuda. Ja need liigutused tulevad justkui kaasasündinud andest. Dani sirutab mõlemad käed ette ning ma võtan neist kinni. Dani juhib täielikult tantsu ja ta keerutab kord mind, kord ennast, kord keerleme mõlemad.
Tantsuplatsil on võetud ritta justkui rivitantsus. Tantsitakse paarides ning tantsusaalis on tekkinud mitu rida paarikesi.
Algab uus laul, mille sõnadest ma aru ei saa.
„Manos arriba!”8 kostab ja kõik peale minu tõstavad käed üles. Maca haarab mu kätest ja tõstab mu käed üles.
„Las mujeres! Arriba las manos!”9 kõik naised tõstavad taas käed ja mina samuti.
„Ahora los hombres! Arriba!”10 kostab hetk hiljem. Ma saan aru, et arriba, ja tõstan taas kord käed üles.
Maca hakkab naerma ja tõmbab mu käed alla tagasi: „Ei-ei! Praegu on meeste kord. Los hombres!”
Mõne lauluga käib kaasas kindel tantsukava. Algab laul, mille refräänist mõistan vaid ingliskeelset fraasi: „Järgi juhti…” Üks hetk teevad kõik poisid korraga puusaringe, käed kuklal, ja hüüavad: „Woo!” Järgmisel hetkel kõnnivad kõik vasakule kaheksa sammu, plaksutavad ja kõnnivad tagasi.
Sätime end istuma, et natuke hinge tõmmata. Dani pakub välja, et võiksime külastada kohalikku pubi, ning me lahkume Romast.
200 meetri pärast peatume tänavanurgal. Niinimetatud söögikoha aknad on teraskardinate all peidus, kuid Dani lausub vaid: „Ärge muretsege, ma tean turvameest.”
Dani vahetabki paar sõna saladusliku turvamehega ning saame ronida metallvõre alt väikesesse hämarasse kohvikusse.
„Ma tean kõiki Pitrufquénis,” ütleb Dani mulle, kui oleme koha leidnud. „Näiteks see baarmen seal. Ta on argentiinlane. Ta vihkab Pitrufquéni.”
Vaatan Dani osutatud baarmenile mustas triiksärgis. Tundub, nagu oleks just tema profiili järgi välja raiutud kõik kreeka heroilised skulptuurid.
Argentiinlane tuleb meie laua juurde, et tellimus vastu võtta. Dani on veendunud, et taldrikutäis nacho’sid on parim valik, ja pärast tellimist tutvustab ka mind: „See on Liisi. Ta on aastaks vahetusõpilane.”
Argentiinlane kummardub mu kohale ning ütleb vaiksemalt: „Kohutav koht, see Pitrufquén, kas pole?”
„Ma ei tea…” ütlen kohmetunult. Tahaksin ta käest küsida, miks ta ikka veel siin on, kuid sünge argentiinlane lahkub laua juurest.
Järgmisel päeval magavad kõik kaua ning hommikusöögist saab sujuvalt lõunasöök.
Istun tagaruumis arvuti taga, näen läbi köögi mattklaasist ukse Mami toimetamisi ning räägin Skype’i vahendusel vanematega.
„Sööma!” hüüab Mami köögist.
„Oh, ma pean nüüd minema!” ütlen emale.
„Miks? Kuhu sul kiiret on?” küsib ta.
„No… Meil on see… söök,” puterdan. „Tead küll, see… No mida süüakse keset päeva.”
„Lõuna?”
„Jah, täpselt! Ma pean lõunat sööma minema!”
Ema naerab tükk aega ja jätame hüvasti.
Papi istub juba lauas ja kihistab naerda.
„Sa oleks nagu kurjast vaimust vaevatud,” ütleb ta.
„Kuidas palun?” küsin vastu. Ebaviisakast eestlaslikust väljendist „Ah?” on juba sujuvalt saanud viisakas „Vabandage, kuidas palun?”
„Kui sa räägid eesti keeles. Nii kiiresti,” ütleb ta ja viskab silmad taeva poole nii, et vaid silmavalged paistavad ja üritab imiteerida eesti keelt nii, nagu see tema jaoks kõlab. „Hrõblõblõblõ…” laksutab Papi keelt.
Ma naeran ja küsin Mami käest, mis söögiks on.
„Makaronid lihaga,” vastab ta lihtsalt ning tõstab kõigile taldrikud valmis. Ka Leo ilmub kuskilt nurga tagant ning kulgeb otse pottide poole. Ta tõstab mõlemad kaaned üles ja konstateerib: „Hmm. Makaronid.”
Ta СКАЧАТЬ
8
Käed üles! (hispaania k)
9
Naised! Tõstke käed üles! (hispaania k)
10
Nüüd mehed! Üles! (hispaania k)