Название: Життя у позику. Мансарда мрій. Іскра життя (збірник)
Автор: Еріх Марія Ремарк
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Зарубежная классика
isbn: 978-617-12-1276-3,978-617-12-1279-4,978-617-12-0850-6
isbn:
– Я подумав, що ніколи більше не побачу тебе, якщо залишу сьогодні увечері сам, – сказав Клерфе.
Ліліан сіла на підвіконня.
– Я про це думаю щоночі.
– Про що?
– Що ніколи вже цього всього не побачу.
Він відчув гострий біль. Її ніжний профіль вирізнявся на тлі ночі за вікном. Вона раптом здалася йому жахливо самотньою, саме самотньою, а не покинутою.
– Я кохаю тебе, – мовив він. – Не знаю, потребуєш ти цього чи ні, але я кажу правду. – Вона не відповіла. – Ти ж розумієш, я говорю так не через нинішній вечір, – продовжував він, сам не усвідомлюючи, що бреше. – Забудь сьогоднішній вечір. Це вийшло випадково, я вчинив безглуздо, я геть заплутався. Нізащо у світі я не хотів би тебе ранити.
Вона ще трохи помовчала.
– Мені здається, що в певному сенсі мене неможливо поранити, – промовила вона в задумі. – Я щиро так вважаю. Можливо, це компенсація за щось інше.
Клерфе не знав, що сказати. Він розумів, що вона має на увазі, але волів думати, що все якраз навпаки.
– Уночі твоя шкіра світиться, як мушля зсередини, – сказав Клерфе. – Вона не поглинає світло, вона відбиває його. Ти дійсно питимеш пиво?
– Так. І ще дай мені трохи цієї ліонської ковбаси. З хлібом. Тебе це не дуже шокує?
– Мене ніщо не шокує. У мене таке відчуття, ніби я завжди чекав цієї ночі. Весь той світ, який тягнеться позаду конторки портьє, що просмерділа часником, загинув. Тільки ми одні встигли врятуватися.
– Хіба ми встигли?
– Так. Чуєш, як тихо стало навкруги?
– Це ти став тихим, – відповіла вона. – Тому що домігся свого.
– Хіба я домігся? Мені здається, я потрапив до якогось салону моди.
– Ах, мої мовчазні друзі! – Ліліан подивилася на сукні, розвішені по кімнаті. – Ночами вони мені розповідали про казкові бали й карнавали. Але сьогодні вони мені вже не потрібні. Може, зібрати їх і повісити в шафу?
– Нехай залишаться. Що вони тобі розповідали?
– Багато чого. Іноді навіть про море. Я ж бо не бачила моря.
– Ми поїдемо до моря, – сказав Клерфе. Він передав їй холодну склянку з пивом. – За кілька днів. Мені треба на Сицилію. Там будуть перегони. Але в мене немає шансів перемогти. Їдь зі мною.
– А ти завжди хочеш бути переможцем?
– Іноді це дуже доречно. Ідеалісти вміють знаходити застосування грошам.
Ліліан розсміялася.
– Я розповім це дядькові Ґастону.
Клерфе уважно дивився на сукню з тонкої сріблястої парчі, що висіла в узголів’ї ліжка.
– Ця сукня якраз СКАЧАТЬ